Band nummer 7, en intervju med fru Noemi Makower genomförs av Joanna Wróblewska.
Jag skulle vilja gå tillbaka till efterkrigstiden och fråga dig hur du kunde fortsätta din vetenskapliga karriär efter kriget.
Först, när jag antogs till Medicinska akademin 1946, var jag biträdande professor.
Vi var bara tre som arbetade då. Det var mycket arbete, flera dussin patienter om dagen. Det var bara början, alla hade tandproblem.
Senare, när specialistavdelningarna inrättades, tilldelades jag avdelningen för tandprotetik.
Min chef var professor Gorczyński från Lviv.
Professor Gorczyński var en mycket god och anständig man, men inte särskilt djupsinnig när det gällde vetenskap.
Jag började mitt arbete där, det var ett stabilt jobb, jag visste att jag inte skulle flyttas.
Jag började söka ett jobb relaterat till allmänmedicin.
Jag började arbeta med tandprotetik.
Jag har mycket arbete inom detta område, mer än hundra. Jag har över 15 doktorsexamina inom detta område, två docenturer.
Mitt arbete var framgångsrikt, eftersom jag introducerade rening av dricksvatten i Wrocław och andra polska städer, främst inom Wrocław vojvodskaps territorium.
Jag kom också i kontakt med tekniska ingenjörer, som var involverade i vattenreningsprocessen.
Samtidigt bedrev vi forskning, och därför hade vi många forskningsarbeten.
Många av mina assistenter kunde senare bli adjunkter efter sina doktorsexamina.
Jag har många vänner bland dessa människor. Några av dem blev lärare.
Min assistent inom tandprotetiken var min lärare, som nu är professor.
Jag ska berätta om mitt arbete.
Mitt arbete var relaterat inte bara till tandprotetiken, utan också till andra områden inom tandvården.
Det handlade främst om att förebygga tandröta, vilket är ett mycket vanligt symptom hos personer med nervösa besvär.
Tack vare att jag kunde hantera främmande språk, introducerade jag speciella plattor, som också används i Stockholm.
Min vetenskapliga bana var relativt enkel.
Jag hade dock vissa hinder, främst för att jag var jude.
En grupp av mina partikollegor, en mycket strikt grupp, bjöd in mig till ett möte.
- Vilket år var det? - Året då alla judar förvisades.
- På 1960-talet? - Ja, 1967.
Vid den tiden hade min son åkt till Stockholm.
- Vad sa de till dig på mötet? - Jag minns att jag höll ett kort, men mycket vältaligt tal.
Det var en grupp kollegor från vår skola, men inte från tandläkarutbildningen.
Jag sa att mina förfäders aska var begravd med er.
Jag sa att jag inte hade något att skämmas för, eftersom jag arbetade så effektivt jag kunde.
Mitt arbete och befordran av mina assistenter bevisade det.
De avskedade mig direkt. Jag ångrade ingenting.
Vid den tiden pågick en judisk akademisk ungdomsprotest.
Min son tillbringade en tid på en stängd polyteknisk skola, eftersom de protesterade.
Sedan bestämde han sig för att lämna som jude.
Han bestämde sig för att lämna utan mitt samtycke eller mitt råd.
Han åkte till Warszawa för att ordna det.
Han lämnade som en person som skulle till Israel som emigrant.
Precis som alla andra.
Efter ankomsten till Stockholm välkomnades han av hela gruppen.
Det var en av de första grupperna.
Först var han i Stockholm, sedan klarade han examen.
Han var bara två år gammal.
Han gjorde det för det tredje året.
Sedan klarade han examen i Sverige.
Precis som alla andra.
- Hade det någon negativ inverkan på ditt arbete i Polen?
- Ja, det var en befordran. Jag höll på med mina papper.
När jag fick ett positivt utlåtande, en befordran till lektor,
de lade undan papperen.
Papperen låg där i ett par år.
Jag visste inte varför.
Senare berättade mina vänner att min son hade sagt något på Hälsoministeriet.
Jag tror inte han sa något, han minns det inte alls.
Resultatet blev att jag var lektor två gånger.
Jag var lektor, inte i Wrocław, utan i Łódź.
I Wrocław fanns en judisk professor från Łódź som inte var till min fördel.
Han tyckte det var för ambitiöst och att en ung person inte borde göra det.
Jag var lektor i Łódź,
vilket fortfarande är aktuellt i Tyskland sedan judarna fördrevs från Łódź katedraler.
Så jag var lektor och innan dess ansökte jag om en vetenskaplig examen i Wrocław.
Detta var vad som gjordes i Ryssland, vilket inte gjordes i Polen senare.
Så det var två gånger.
En doktorsexamen, en doktorsexamen, en doktorsexamen, och sedan var jag tvungen att gå till professorn för en offentlig examination.
Det fanns många professorer i Łódź.
Så de tittade på mig, bokstavligen på mina ben, mitt huvud, vad jag hade på mig och varför jag kom till Łódź.
Ja, jag var lektor.
Det var nödvändigt, alla hade det.
Jag fick tre ämnen och jag var tvungen att förbereda mig för alla tre, eftersom jag inte visste vad jag skulle få.
Jag minns att jag satt på tåglinjen från Wrocław till Warszawa i Puszczyków
och jag förberedde mig för denna föreläsning.
Så jag hade inga hinder.
Ett hinder var att de inte gav mig ett diplom, vilket jag förtjänade.
Så jag låg på hyllan i några år.
Och det andra hindret var den personliga professorn, en jude, av kristen härkomst, en professor från Łódź.
När hamnade du i Sverige?
Jag hamnade i Sverige för 10 år sedan.
Exakt 1986.
1983 fick jag mina papper på ett mycket roligt sätt, kan jag säga.
Innan dess brukade jag bara komma hit då och då för att besöka mina barn och barnbarn.
Först för att besöka mina barn och sedan mina barnbarn.
Närmare bestämt kom jag till den svenska ambassaden då det var nödvändigt.
Jag blev hänvisad upp till en man som ansvarade för tjänsten där.
Han var svensk.
Och jag hade ett brev från Józef, som skrev till mig på svenska.
Från din son?
Ja, från min son.
Varför och hur?
Mycket kortfattat.
Och han berättade att han skulle få ett meddelande i Wrocław.
Jag hann inte gå ner, då jag fick ett telefonsamtal från övervåningen.
Jag gick upp och han sa till mig, på engelska,
"Du har tur, för en representant från Stockholm kom, läste din sons brev och gick med på det direkt.
Så du har ett tillstånd."
Och så var det.
Jag hade mer tur än Józef.
Vi avslutar det här bandet här.
Det slutar väl.
Slut.
Slutet.