Det femte bandet, en intervju med Noemi Makower, presenteras av Joanna Wróblewska.
Jag skulle vilja återgå till januarieaktionen, som började i början av 1943,
plötsligt, där Jasuńs stat och alla rådsmedlemmar i den judiska församlingen dödades.
Denna aktion varade i tre dagar, och jag var i Faderka-butiken under denna aktion.
Men jag nämnde inte att våra vänner dödades, och deras svärdotter Bronka,
som jag älskade mycket, som hade blont hår och blå ögon, kunde rädda sitt liv.
De fortsatte att övertala henne att göra det, men hon ville stanna med sin familj.
Nu går jag tillbaka till ögonblicket då vi var på den judiska polisstationen,
och polisen frågade oss: "Varför flydde ni?"
Min man, med en dramatisk gest, tog fram ID-kortet från den judiska församlingen ur fickan,
och sa att han var koordinator för inrikesavdelningen.
Han sa: "Så gör man inte. Man flyr inte när man vet att detta ID kan förråda en."
Detta var dock efter självmordet av överste Szelicki, chefen för den judiska polisen,
som var orsaken till detta självmord.
Vi trodde alla att det var slutet för gettot, och därför flydde vi.
Först lyssnade polisen mycket noga på allt min man sa.
Han talade mycket bra tyska.
Och som ett bevis på sin respekt för min man, bad han mig ge honom en stol och ett glas vatten.
Efter en stund fick vi tillbaka några av de saker som hade stulits från oss,
eftersom tyskarna lyckades gömma allt.
Bland annat fick jag tillbaka min kappa.
Polisen sa åt mig att lämna tillbaka min kappa och ge honom ett glas vatten och en stol.
Efter en stund, när min man fick reda på att överste Szelickis självmord var orsaken till vår flykt,
började han tänka djupt.
Och innan dess sa han: "Jag lämnar tillbaka din kappa mot Führerns order."
Och Führern blev förvånad.
Sedan tänkte han djupt och sa,
"Jag kommer att släppa er, och ni kommer att föras tillbaka till SS-basen."
Det var den värsta basen som kunde finnas.
Men alla trodde att de skulle bli besvikna på vägen,
utom min man, som trodde att han talade sanning.
Och så blev det.
Jag ber om ursäkt för avbrottet, men jag skulle vilja återgå till Szelickis självmord.
Jag måste berätta något för dig.
Den där januarinatten väckte han oss genom att knacka på dörren.
Det var första gången han gjorde det, som jag sa.
Och sedan, andra gången, knackade han på min mans dörr,
och han sa att Szelicki hade begått självmord,
och att han var tvungen att gå till källaren.
Det var i Nowolipki, och vi var i Zamenhof.
Han klädde på sig och gick.
Han menade, och han beskrev det i sin bok,
att han upprepade gånger passerade Szelickis hus och funderade på att döda honom.
För han var en kallhamrad man.
Han gick till Umschlag och slog sina skor med en mejsel.
Och han betedde sig som om han inte brydde sig om någonting.
En av sjukhussköterskorna, och de hade redan evakuerat sjukhuset,
frågade om hon skulle ta barnen till vagnarna.
Och han sa: "Jag ska ge dig ett exempel, Korczak.
Du kan använda det exemplet."
Så Maniek tänkte ofta på det.
Men han dödades av någon annan, av en okänd hand.
Det var upprorsmännen i gettot som organiserade det.
De sköt mot honom.
Han blev skjuten i ansiktet.
Men skottet fick honom bara att dra sig tillbaka från arbetet en kort period.
Men han dog inte av det.
Ursäkta, blev han behandlad efter skottet av din man?
Nej, nej. Han kom och väckte honom.
Han sa åt honom att komma, att Szelicki skulle dö.
Att han var nära, att han skulle begå självmord.
Jag följde med min man.
Det var ett tiotal läkare i rummet.
Bland dem var Dr. Brewda, som kände många människor.
Hon lever inte längre.
Hon behandlade Szelicki.
Hon var också polisläkare.
Min man beordrade en av läkarna, Dr. Willondo,
att göra en transfusion.
Eftersom han inte hade något blod, kunde det ha fungerat.
Visst, i början förbättrades hans tillstånd lite.
Men han var medvetslös och stark.
Och det var uppenbart att allt var förgäves.
Och bredvid honom satt hans fru på sängen och bad.
Visst, hon var en prästinna.
Och på den andra sängen låg en dotter,
som min man räddade flera gånger under hennes sjukdom.
Eftersom hon hade denna plikt som polisläkare.
Så Szelickis självmord var ett argument för en officer,
som inte sa åt oss att skjuta, utan att ta oss till SS.
Ursäkta, vad hade Szelicki på sig?
- Ett linne. - Ett linne.
Han hade det förberett för säkerhets skull.
Vi är nu i SS-lägret.
Alla vi.
Det väntade två SS-män på oss.
Båda talade bra polska.
En hade ett långt, svart, mycket intelligent ansikte.
Och den andra hade kort, blont hår.
En lång, svart man tog befälet och beordrade oss att gå in.
Först slog de oss alla.
Men det var färre kvinnor och fler män.
Den blonde mannen slog oss.
Han rörde sig inte alls.
Och sedan satte de oss i ett rum som ett fängelse.
Vi satt i en liten stenstol.
Vi satt på stolen och på golvet.
Och den blonde mannen kallade kvinnorna fyra gånger till en cell.
Han sa: "Om ni inte lämnar tillbaka allt, skjuter jag er."
Fyra gånger.
När vi kom tillbaka efter fjärde gången,
vill jag tillägga att en gång stod en gendarme och tittade på oss.
Han hade blå ögon och såg oss i ögonen.
Han sa på polska: "Jag dödar er inte förrän på morgonen."
Det betydde att vi fortfarande hade 10 eller 8 timmar kvar att leva.
Kvinnorna bönföll gendarmerna om sina liv.
Och den svarte gendarmerna förde oss verkligen till det rummet för fjärde gången.
Innan dess vågade han inte säga: "Männen är borta."
När vi kom in i rummet visade det sig att männen var där.
Men vi blev slagna och kallade många gånger.
Jag satt på golvet.
Och vi sov några timmar.
Hälften på gården, hälften i byn.
Och på morgonen dök tyskarna upp.
De som ansvarade för omflyttningen.
Det var uppenbart att de var milisen.
Det fanns en man som hette Brand.
Och en annan vars namn jag inte minns.
De var gendarmer med höga grader.
Överstar eller något liknande.
Och det fanns en jude som var medlare mellan ledningen för omflyttningen,
mellan ledningen för WFLF,
och de judiska arbetarna.
Han var mycket berömd av alla.
Han gjorde sitt bästa, och han hade möjligheter under tiden.
Hans namn var Czapliński.
Det är värt att minnas.
Jag vet inte vad som hände med honom.
I vilket fall som helst valde han samma väg som min man.
För bland de människor som var i den bilen,
fanns det ett par anständiga människor.
Han sa åt de anständiga att fly,
eftersom han räddade deras liv.
Som ett resultat dömdes gettot till döden.
En av dem, de diskuterade vad de skulle göra.
En av dem sa att de var tvungna att döda oss.
Och den andre sa att det var synd att slåss, för de skulle dö ändå.
Och de släppte in oss i gettot.
Till det så kallade Wfelschtel, som jag inte talade om, men jag skulle vilja säga några ord om det.
Och det fanns judar där, som sa åt oss att gå hem.
Efter nästa tyska kontroll,
åkte vi till vår lägenhet i Zamenhof.
Men den lägenheten såg fruktansvärd ut.
Den var smutsig och det var mycket...
Det såg ut som en lägenhet efter ett besök i Wörtherfassung.
Vi tillbringade en natt där och bestämde oss för att fly.
Andra gången, det vill säga fyra dagar efter den första flykten.
Jag skulle vilja gå tillbaka till hur du blev fru Makower.
Det var en mycket lång och intressant historia,
eftersom vi var tvungna att ha ett äktenskapsbevis.
Och detta vigselbevis fick vi av en rabbin från Łódź,
som kände min farbror, som kom med mig, och min man, jag tror jag har hört talas om honom.
Och han gav oss vigselbeviset, som vi behövde.
Men han gjorde ett misstag.
Vigselbeviset följde med oss till kommunen,
och där fanns en liten rabbin som sa att vigselbeviset var oviktigt.
Varför var det oviktigt?
För att det utfärdades på dagen för templets rivning.
Och då kunde man inte utfärda ett vigselbevis.
Så min man slog näven i bordet och sa: "Ser du inte vad som händer runt omkring dig?
Ni använder sådana formaliteter."
Och det fanns en andra, klokare rabbin, och han sa: "Ge dem vigselbeviset."
Och det var vårt äktenskap.
Men sedan, i Lublin, fick vi en officiell skilsmässa och ett officiellt vigselbevis.
Så du fick ditt andra vigselbevis utan skilsmässa.
Ja, naturligtvis, men vi skilde oss i Lublin, men vi fick vårt vigselbevis i Wrocław.
Jag skulle vilja fråga dig vad som hände med din mor under tiden?
Min mor var det viktigaste.
Jag hade en sjukhuspermission till Leszno.
Det var 1941, innan jag blev utskriven.
Jag gick till min fars hus för att berätta för honom att min mor inte mådde bra, så jag sprang till henne.
Hon hade mycket smärta. Hon svimmade.
Hon tog kortikosteroider på egen hand.
Min chef kom, inte Dr. Wertkań, den äldste chefen, utan Dr. Rothaup.
Han var lite yngre än honom, men han var en mycket erfaren kirurg.
Och han sa att det förmodligen var ett tuberkulosutbrott.
De tog min mor till sjukhuset i Leszno.
Och när de bar upp henne för trappan, sa hon till mig,
"Lyssna, min far skulle inte låta mig gå, men du lät mig åka till sjukhuset."
Och du kan föreställa dig min situation.
Min mor låg på sjukhuset, på mitt operationsbord,
där jag opererade patientens rygg.
De opererade henne, och det var en framgång.
De tog bort äggsäcken, stor som ett barns huvud.
De tog bort säcken, men min mor somnade inte förrän hon dog.
Så hon vaknade inte?
Hon vaknade inte förrän hon dog, eftersom gaserna samlades i hennes kropp.
Kärlen klämdes åt.
De visste inte om det då.
Och jag lärde mig om det från en vacker bok av en fransk kirurg, Montdor.
Jag läste den här boken under min mammaledighet, efter så många månader.
Jag lärde mig att man måste lägga en patient på magen
och trycka på plexus solaris, det vill säga solar plexus, nervplexus.
Men jag visste inte om det då.
Min mor dog i mina armar,
och begravningen hölls redan på en kyrkogård utanför gettot.
Bland dem som tog bort henne var hennes äldsta syster,
som sa till mig: "Emma, var inte så ledsen, för vi kommer alla att dö."
Åtminstone dog hon i sängen.
Hon tog med sig sin syster, sin mor och sin svärdotter.
Jag sa det inte, för det är omöjligt att säga allt.
Och där var min man, som hade haft tyfus.
Han gick knappt. Å ena sidan hade jag en man,
och å andra sidan min svärmor, Mietka Fromm.
- Din första svärmor. - Ja.
Och det var mitt liv fram till slutet av sommaren.
Jag hade honom och jag hade familjerna Fromm,
som jag älskade som mina egna föräldrar.
De glömde nog att jag var Mietkas fru.
Ja, och jag sa inte mycket om det, för det fanns ingen möjlighet.
Vad mer ville jag säga?
Jag ville komma tillbaka och fråga dig, du pratade om Korczak.
Träffade du Korczak i gettot?
Ja, jag hade Korczak som patient.
På sjukhuset i Leszno fanns en kirurg, en stor kirurg.
Han opererades av en kirurg.
Jag opererade honom inte, någon annan gjorde det.
Jag tror det var Werthem eller Rothaupt, en av de äldsta läkarna.
Han led mycket, han hade mycket smärta, han sov inte på nätterna.
Jag var på jour med honom, han berättade för mig om sitt hem,
ett barn på Krochmar Street.
Han var mycket fattig, han led mycket smärta.
Sedan skrevs han ut och fortsatte att behandlas.
Jag minns inte, kanske var det Rozanza.
Jag menar, jag hade ingen kontakt med honom då.
I vilket fall som helst kunde han ha räddat sig själv,
för han erbjöds räddning från den ariska sidan.
Han ville inte det och han åkte till Łomszczak med sina barn.
Detta är sanningen jag känner till från gettot.
Så detta är sanningen om Korczak, han var en underbar man.
Arbetade din man bara som läkare i gettot?
Eller arbetade han också som lärare?
Jag har inte berättat något om det.
Men det är mycket viktigt.
1940, mer eller mindre i mitten av året,
en lärare från Medicinska Akademin i Warszawa
organiserade en kurs i medicinsk utbildning.
Dessa var lagliga kurser, och deras namn var "Kurser för att bekämpa epidemin".
Tyskarna gick med på det, för de var mycket rädda för det.
Så dessa kurser deltog av cirka 100 åhörare.
De var vanliga åhörare.
De var människor fulla av entusiasm.
De var mestadels läkarstudenter,
som fick tre timmar av normalt liv, tagna från gettot.
Byggnaden där kurserna hölls låg i Leszno, i hörnet av Żelazna Street.
Och man var tvungen att ha ett pass för att komma till den byggnaden,
för den låg några steg från gettot.
Jag gick ofta med min man till dessa kurser.
Han undervisade i fysiologi,
och han förberedde sig mycket väl för varje kurs.
Det fanns många föreläsare.
Bland dem var professor Hitschlerd med sin assistent Anzelówna.
Där fanns också Dr. Zwerwan, som undervisade i histopatologi.
Där fanns Dr. Stein, som var överläkare på det judiska sjukhuset.
Jag tror att Dr. Bieleńczyk också fanns där.
Jag minns inte alla namn.
Bara ett fåtal av de mycket flitiga studenterna överlevde.
Och det var Zwerwan som räddade dem.
Han gav ett intyg till de studenter som överlevde.
Det var de första två åren av läkarutbildningen, och mer därtill.
Dessa unga människor antogs till Warszawas universitet,
i början, av den polska senaten, förstås.
På grundval av Zweibaums intyg.
Det finns mycket att säga om Zweibaum.
Hur länge varade detta universitet?
Ett och ett halvt år.
Ett och ett halvt år, och det fanns över 100 studenter.
När deportationerna började, tog allt slut.
Det började i mitten av 1940,
och varade till 1941.
Det var ungefär två års läkarutbildning.
Tyvärr överlevde väldigt få människor.
Det är svårt att säga hur många.
De var alla utanför Polen, utanför Sverige.
Jag kände inte alla av dem.
Jag kom bara för att lyssna på min man,
eftersom han talade så vackert.
Han var medlem i en grupp föreläsare vid detta universitet.
Han undervisade i fysiologi.
Jag skulle vilja fråga, hade du eller din man någon kontakt med den ariska sidan?
Ja, och det är bra att du nämnde det.
Den enda kontakt vi hade var genom den så kallade domstolen "Leszno 1".
Dessa domstolar stängdes under deportationerna.
Innan dess fungerade dessa domstolar inte som domstolar,
utan som någon form av skattefönster.
I vilket fall som helst var det relativt lätt att ta sig till den ariska sidan.
Man behövde bara få tag på folk, förstås.
Man kunde ringa den ariska sidan därifrån.
Min man kom i kontakt med professor Paluch på detta sätt.
Professor Paluch räddade oss.
Vi flyttade in hos honom i Dzieciątka Jezus.
Kan du berätta vem professor Paluch var?
Vad var hans position?
Professor Paluch var föreläsare i Łódź.
Han kom från ett blandäktenskap.
Hans far var trädgårdsmästare, en polack.
Hans mor var judinna.
Hans fru var en polsk sjuksköterska.
Båda var studenter i Kraków.
Därav deras vänskap med min man, som studerade medicin i Kraków.
De bodde på Dzieciątka Jezus sjukhus, där de arbetade.
De berättade för sin 12-åriga dotter, Dyzi,
som var läkare länge,
att våra vänner skulle komma.
Vi skulle ha kommit en gång, men gjorde det inte.
Vi kom nästa gång.
Hon var hemma medan de spelade bridge.
Hon ringde våra föräldrar.
Paketen kom.
Våra föräldrar kom.
De var förstås mycket glada.
De lade oss i en säng.
De sov på golvet.
Det var efter er andra flykt.
De gav oss fyra ägg,
något nytt, som inte fanns i gettot.
De fick kontakt med Użykows gård.
Efter fyra dagar i Paluchów,
Janusz Użykowski kom till oss.
Han var 17 år.
Han tog oss till Paluchów.
Han tröstade oss på väg till tågstationen,
som var hårt bevakad av gendarmerna.
Resan till vagnarna kunde ha slutat mycket illa,
eftersom vi inte hade några dokument.
Det slutade väl.
Det var mycket folk i vagnarna.
De flesta var smugglare.
Tog han er till vagnarna?
Ja, han följde med oss.
Det var ett vanligt tåg.
Vi klev av på natten.
Det snöade.
Efter 20 minuter kom vi till våra framtida förmyndares hus.
Vilket år var det?
Det var 1943.
Det var 1944.
Ni lämnade gettot 1943.
Ja, vi flydde 1943.
Datumen förvirrade mig mest.
Jag tror vi stannar här och byter band.
Jag berättar allt om en stund.
Tack för ert stöd på Patronite.