[Polska]
Band nummer 4. En intervju med fru Noemi Makower.
Joanna Wróblewska är värd.
Lejcin blev chef för den judiska polisen.
Han var en oumbärlig man.
Han älskade sin gravida fru mycket.
Han skulle göra vad som helst för henne.
Första dagen beordrade tyskarna honom att evakuera 10 000 personer.
Första och andra dagen var mycket lätta.
Han hämtade alla från de platser där de befann sig.
Men sedan, efter dessa två dagar, när han skulle evakuera 10 000 personer igen,
var det svårare.
Och han lyckades med 6 000 personer.
Samtidigt anställde han också samhällsarbetare,
som gjorde det mycket skickligt, rädda för sitt eget skinn.
Men tyskarna insåg genast att detta inte var en bra metod.
Som sagt, det var ett team som evakuerade åt tyskarna,
som utförde evakueringen i Lviv.
De hade redan erfarenhet av hur man skulle bete sig.
Under hela evakueringen spilldes inte en droppe tyskt blod.
12 eller 13 gendarmer utförde evakueringen.
Som sagt, Befelsztel låg på Żelaznie 103.
Och därifrån kom alla order.
Hur såg det ut ur den judiska polisens synvinkel?
I början var Lekin polisens bödel i gettot.
Szeryński var den allmänna chefen för evakueringen.
Och vid Umschlag fanns någon annan.
Szmerling var chef för Umschlag.
Och han bestämde vem som skulle till vagnarna,
och vem som kunde ta en paus en stund.
Samarbetet mellan dessa tre gav mycket goda resultat.
Så bra att det var många människor där.
Och sedan minskade antalet mycket och nådde 15 000 vid evakueringens slut.
Det fanns olika stadier av evakueringen, och detta är mycket viktigt.
Närmare bestämt, i början, i november 1942,
fanns en så kallad "liten aktion" och 1 000 personer evakuerades.
Sedan, på natten, vilket var mycket viktigt,
från 5 till 6 september 1942, fanns en så kallad "Kocio".
Vad var denna "Kocio"?
Vid den tiden sov vi på bottenvåningen, då vår bostad ständigt ändrades.
Vi ställde våra sängar mitt i rummet, ovetande om stänk från taket.
Så det var hemskt.
På natten hörde vi rösten av Czapnicki, chefen för den judiska uniformerade milisen,
att det fanns en ny order.
Närmare bestämt, alla judar var tvungna att flytta till ett mycket litet område
gränsat av Zamenhofgatan, Stawki-gatan, Parysowska-torget.
Och restiden var en dag.
Människor skulle ha mat för två dagar.
Och under den dagen, i början, människor med bagage,
eftersom de trodde det skulle vara längre, drogs till pannrummet.
Vi tilldelades pannrummet på Miła-gatan.
Miła-gatan var inte alls trevlig, men det fanns många olika tjuvhål, olika skåp,
eftersom det var tjuvarnas område.
Vi var åtta kvinnor som tilldelades pannrummet.
Vi kom till lägenheten. Alla lägenheter såg ut så.
Det var fullt av papper, diverse skräp, dynga, iglar på golvet, smuts, skit.
Och herrarna, våra män, låtsades, jag menar, de ville göra något.
Det var dagen för vapenvilan. De sprang runt gruvan.
De gjorde saker för sina nära och kära.
Och vi var åtta kvinnor, och vi började städa upp hela röran.
Vi arbetade väldigt länge, men brädorna och det vi hittade där
var som meddelanden för den där natten. Och vad som lagades där.
Och vid den tiden, efter den tiden, skedde avrättningar utan några skydd.
Jag menar, först placerades människor i en rad,
och de som hade viktiga pass, ur tyskarnas synvinkel,
eller från de större butikerna, där de gjorde uniformer åt tyskarna, och så vidare.
Ursäkta, hade du också ett pass?
Jag hade bara ett pass som min mans fru.
Och han var läkare?
Han var koordinator för inrikesdepartementet.
Nu måste jag gå tillbaka och fråga, när blev du fru Makarew?
Jag berättar senare, för det är väldigt intressant. Men jag ville säga något om det.
Ett ögonblick.
Du pratade om hur ni städade som kvinnor.
Ja, ja, jag minns, jag minns.
Det var en granskning av personer som hade pass.
På den gatan, precis där.
Under avrättningen.
På den gatan var det en granskning.
Och inte bara behövdes ett pass, utan det måste ges till tyskarna.
Och man måste vara tillräckligt gammal, och man fick inte ha små barn.
För de andra sköts.
Hela gatan och hela området var ett hav av blod.
Ursäkta, vem sköt?
Tyskar.
Bara tyskar?
Bara tyskar. Polisen hade ingen roll alls.
Men bara tyskar sköt.
Och kommunen, som hade 10 000 arbetare,
fick så kallade "röda kort" för tusentals arbetare.
Tack vare att min man hade en mycket viktig medicinsk position där,
fick han ett "rött kort" för sig själv och för mig.
Vi skulle gå igenom granskningen av gendarmerna,
för att se om det ibland fanns fler människor,
och för att se om det fanns människor som hade olämpliga kort.
En kvinna med en stor ryggsäck stod framför mig.
Jag frågade henne: "Vad har du i den ryggsäcken?"
Hon sa: "Ett barn."
Eftersom barnen inte fick ett livskort, för kommunen hade inget.
Så hon bestämde sig för att föräldrarna på något sätt skulle rädda barnen.
Hennes man var någonstans i bakgrunden, för han var nervös,
och han skulle ha förrått henne.
Och barnet fick morfin och somnade.
Så det är bara en bild.
Tyskarna var mycket noggranna med att granska alla dessa kort.
De röda korten var för kommunen.
Som jag sa, för 3 000, 1 000 för resten av våra liv.
Och sedan flyttade vi, letade efter...
Transporterna var en katastrof.
Ghettot minskades ständigt.
Vi fick en lägenhet på Zamenhofgatan, mittemot kommunen.
Kommunen hade också ett nytt rum.
Innan dess var det någon annanstans.
Och där fanns ett rum, en sovsal, ett kök.
Rummet var uppdelat i två delar, mycket exakt.
Och där bodde en advokat, Lubliner, med sin fru.
Vad hette han, förlåt?
Lubliner, med sin fru.
I ett rum, och vi bodde i det andra rummet.
Uppdelningen var...
Förlåt, bodde du med din man och mor då?
Nej, nej, bara med min man.
Man fick inte släppa in någon annan än sin närmaste familj där.
Jag menar, barnet och hans fru.
Och var var din mor då?
Min mor gömdes av min man på sjukhuset.
Hon mådde inte bra där, för hon var en favoriserad person.
Hon mådde inte bra där.
Men hon såg vacker ut, för hon ändrade sitt hår och färgade det.
Hon var på sjukhuset ett tag.
Sedan fick min mans syster, Lonia, en tysklärare, och hennes man
en fin lägenhet och min mor flyttade in hos dem.
Hon kunde inte bo i vår lägenhet, för Szeryński, polischefen,
sa att alla andra än den närmaste familjen, dvs. hustrun och barnet, skulle skjutas.
Så det var...
Och polisblocken var relativt säkra till en början,
för polisen behövdes.
Och nu...
Jag går tillbaka till katten.
Det var Röda havet.
Senare.
De som inte dök upp för verifiering var de bästa.
De gömde sig på olika gömställen,
för, som jag sa, fanns det olika tjuvar där.
Det fanns två sådana fall.
En läkare gömde sig på ett sådant gömställe.
Gendarmarna tryckte upp dörren.
"Ut!"
Ett antal människor kom ut.
Han stannade där och räddade sig själv.
Ett tag, förstås.
Det andra fallet av en mirakulös överlevnad.
En familj, en man och en hustru, gömde sig i Tapczany.
I rummet där...
Det är fortfarande i Kotle.
Det var en evakuering.
De öppnade inte Tapczany.
Och de överlevde belägringen lyckligt.
Så det fanns många fall.
Och dessutom, kanske de bästa var de som inte dök upp alls.
Precis som de jag pratar om.
Och dessutom, de som hade några gömställen.
Det hände många olyckor under jord.
Jag minns att en advokat berättade för oss
att när de inte hörde varandra, när tyskarna kom,
kunde han knappt kväva sitt barn, som skrek.
Där fanns tjugo-något vuxna och barn.
Men naturligtvis var det enstaka olyckor.
Man kan inte bestämma sig för att kväva sitt eget barn.
Situationen var tragisk.
Slutligen, en stor evakueringsoperation,
inklusive de tyska gendarmerna.
Ursäkta, vad visste ni om ödet för dem som evakuerades?
Jag ska berätta om det om en stund.
Om du vill kan jag berätta nu.
Naturligtvis började folk dyka upp.
Rymlingarna från Treblinka.
Jag känner till ett tiotal sådana personer.
Bakom vår lägenhet, där vi bodde,
bakom väggen, fanns det en
som pratade och sjöng på natten.
Han var bara galen.
Jag känner till ett tiotal sådana personer, men det fanns fler.
I vilket fall som helst var vi säkra
på att de tågen gick till döden, inte till arbete.
Vi var säkra på det.
En dag, sent på natten, läste vi böcker vid levande ljus.
Jag läste Maria Stuart, och min man läste en annan bok.
Vi somnade sent, runt klockan 02.00.
och vi väcktes av en hög knackning på dörren.
Med ett ord, aktion.
Det var i distriktet där polisen bodde.
Vi hade en källare förberedd för Lubliners och mig.
Lubliner gjorde det inte, för han var också inom polisen.
Vi gick ner till källaren.
Där fanns flera dussin människor.
Det fanns ett litet fönster, 4 gånger 3 centimeter, som kunde öppnas.
Om det var möjligt.
Källaren var ansluten till en utgång utåt.
Det var ingen stor utgång, men ånga kom från ventilerna.
Aktionen varade i fyra dagar.
Jag var i källaren i tre dagar.
Fjärde dagen, någon annanstans.
Min man såg ångan.
Vi hörde det i källaren.
Det var folkmassor, gripna av tyskarna.
Gendarmarna var precis ovanför oss.
De granskade inte det här huset.
Efter dessa tre dagar märkte min man ångan.
I några fall ledde det till att källaren avslöjades.
Med hjälp av sina vänner tog han mig till Faders butik.
Där, på fjärde våningen, upplevde jag ett tyskt besök.
Faktum är att det inte var på fjärde våningen, utan på första och andra våningen.
Där fanns dessa gendarmverkstäder.
Tack vare Faders ankomst, som inte litade på tyskarna med sina landsmän,
gällde revisionerna endast verkstäder.
Det var mycket folk där.
Vi upplevde revisionerna på fjärde våningen.
Hur många var där?
En ung dam satt bredvid mig, och jag pratade med henne.
De var alla vänner och släktingar till butikens anställda.
Och brandmannen, som var distriktsansvarig, arbetade på mitt sjukhus.
Så han kände mig, och mirakulöst nog gick han med på att låta mig stanna där.
Efter fyra dagar kom min man.
Han kom varje dag, men på fjärde dagen sa han att aktionen var över,
och att jag kunde återvända till min lägenhet.
Jag kom tillbaka till min lägenhet, och sedan flyttade Lublinborna till en butik,
och vi bestämde oss för att fly från gettot.
Vi visste att det var slutet.
När var det?
Jag ska inte säga dig exakt.
Vi bestämde oss för att fly i januari.
Vi flydde den 23 januari,
och det var den första misslyckade flykten.
Det fanns en listig pojke, inte en särskilt smart,
som bestämde sig för att ge oss en bil och ta oss till Lublin.
Det fanns många av våra saker.
Han sa att tyskarna hade tagit dem.
Men han lämnade en väska och några andra saker.
Natten till den 23:e,
det var en mycket kall natt.
Vi hade inga transportmedel.
Sakerna var tunga.
Det var långt borta.
Det var ett skjul.
Det var nära ett skjul.
Vi var tvungna att gå till den ariska sidan,
och vi skulle vara där klockan 22.
Vi hade inga transportmedel.
Tyskarna hjälpte oss att komma till Lublin.
De hjälpte oss att komma till Pinkerts bil.
Det var en välkänd bil där.
Han transporterade lik.
Jag satt bredvid vagnen.
Min man satt inne i vagnen.
De tog oss till en lång gata,
där vi skulle korsa gränsen till gettot.
Var det tyskar som hade blivit köpta?
Helt säkert.
11 eller 12 personer.
Det var mörkt.
Jag kunde inte ens se dem ordentligt.
En sen lastbil anlände.
Den hade en stor släpvagn på utsidan.
Föraren var polsk.
Vi skulle åka som en tom bil.
Om någons huvud stack ut, skulle han slå till det.
Lastbilen åkte iväg.
Vi trodde vi var ute i det fria.
Vi trodde det var annorlunda.
Vid något tillfälle hörde vi ett fruktansvärt brak.
Det var fruktansvärt.
Tre skott.
Förmodligen var det inte bara däcket som gick sönder.
Det var för många saker.
Föraren sprang iväg.
Kan jag säga det?
Föraren sprang iväg,
och vår bil, täckt med en presenning,
omringades av 12 gendarmer.
Först trodde vi att de var polska upprorsmän.
Men vi fick senare reda på att de var judar.
De började slå alla en efter en.
Kvinnorna, att döma av mig, var inte så starka.
Min man blev mycket misshandlad.
Han och en annan man, långa män, blev mest misshandlade.
De tog min väska,
som innehöll alla mina dokument, fotografier och personliga tillhörigheter.
De tog allt vårt bagage, förstås.
Sedan tog de oss till en plats.
Vi visste inte var.
Till ett litet gömställe.
Ett litet rum som var stängt.
De gjorde en personlig inspektion.
De tog allt som låg på taket.
I mörkret.
Och de sa åt männen att hämta sitt bagage.
Min man, som var en av de längsta männen,
och några andra män bar enorma paket.
Inte bara våra, utan några fler.
De slog honom fruktansvärt.
De slog honom i ögonen, i ansiktet.
Jag såg honom inte, för det var mörkt.
När han kom tillbaka kunde jag känna honom.
Han sa: "Oroa dig inte, Emma, jag mår bra.
Jag känner mig varm i huvudet.
Inget hände mig.
Oroa dig inte för mig."
Efter en stund började de leda oss genom olika gator,
samt genom Umschlag.
Vi gick vägen som 300 000 judar gick på till Umschlag.
Jag menar till Treblinka, kan jag säga.
Vi gick i det första paret.
Jag måste gå tillbaka ett ögonblick.
Och en gendarme som gick bredvid oss
pratade med min man på tyska.
Min man talade tyska mycket bra.
Han sa att han inte visste något om aktionerna i gettot.
Det är sant att han inte visste.
Han var tjeck.
Och han var så överväldigad
att jag inte lyssnade på vad de sa.
Min man sa till mig: "Lyssna, han sa att han skulle rädda oss.
Och om jag sa åt dig att fly, skulle du springa efter mig."
Men nu vill jag gå tillbaka, för det är väldigt viktigt,
till Shupo polisstation
där de ledde oss genom Kryjówka Ciemna.
På denna Shupo polisstation var alla lampor tända.
Det var en fantastisk bedrift. Så många judar och en bil.
En tysk officer satt bakom ett skrivbord
med ett porträtt av Hitler.
Och han fortsatte att fråga sig själv: "Varför skulle jag fly?"
Ingen pratade med honom.
Vid något tillfälle bestämde sig min man.
Han talade tyska mycket bra.
Han berättade för honom att innan vi åkte,
dagen innan,
den 23:e...
den 23 januari,
var det ett folkmord.
Jag skulle vilja pausa här, och sedan börjar vi med nästa band.
Bra.
Slut.
Tack för ditt stöd på Patronite. Vänligen stöd mig på Patronite.pl/en. Jag väntar på dina kommentarer. Tack!