Band nummer 3. Intervju med fru Onoemi-Makower.
Sändning av Joanna Wróblewska.
Jag skulle nu vilja återgå till hur ni träffade er andra make.
Ni har just berättat vad er mor tyckte om det,
att ni, som gift kvinna, fortfarande hade nya relationer med en ny man.
Hur såg hans föräldrar på det?
Han hade inga föräldrar.
Min far dog i mycket ung ålder.
Han var inte 40 år gammal.
Å andra sidan bodde min mor hos våra grannar, våra vänner från Jaszuński-familjen.
Hans mor hade varit mycket positiv till mig från början,
medan andra kvinnor, som besökte honom som läkare eller som han hade kontakt med,
skulle kalla dem "eländiga damer".
Så, från början hade jag en mycket positiv inställning till henne.
Jag behandlade henne som min egen dotter, till slutet.
Så, tills hon fördes bort.
Ni berättade tidigare hur ni och er mor flyttade till gettot.
Flyttade ni och er andra make till gettot samtidigt?
Bodde ni tillsammans?
Vi var alla tvungna att flytta dit senast den 15 november 1940.
Det var sista stund.
Vi flyttade dit i sista minuten, och jag hittade en lägenhet nära min förra,
den jag hade bott i hela mitt liv.
Den låg på Elektoralna-gatan 28.
Den låg nära min farfars hus på Chłodna-gatan.
Maniek Makower, å andra sidan, hittade en lägenhet på Żelazna-gatan.
Han flyttade in där med sin mor och Jaszuński-familjen.
Så, de var fortfarande mycket nära.
Anledningen till att de var så nära var att herr Jaszuński hade mycket dålig syn.
Han kunde se Mańka och hans son, som var i Lwów vid den tiden.
De återvände senare till Warszawa, till gettot.
Så, svaret på frågan om hans mors relation till mig
skulle behöva besvaras i framtiden.
Men det skulle vara på en annan plats.
Jag skulle få möjlighet att lägga till det senare.
Såvitt jag förstår, arbetade ni på samma sjukhus i gettot.
Jag menar, sjukhuset var rent, men byggnaden var annorlunda.
Mitt sjukhus låg på Leszno 1,
i byggnaden för det före detta alkoholmonopolet på första våningen.
Alla kirurgiska avdelningar fanns på det sjukhuset.
Min blivande makes sjukhus låg dock på Leszno 40.
Han var chef för internmedicinska avdelningen, och senare för infektionsavdelningen.
Eftersom internmedicinska avdelningen omvandlades till infektionsavdelningen.
Vem övervakade sjukhuset i gettot?
Sjukhuset övervakades av sjukhusavdelningen inom den judiska församlingen,
ledd av Dr. Mileńkowski.
Han var en välkänd hudläkare från Warszawa.
Hade ni några personliga kontakter med honom?
Jag menar, min make hade det, för jag hade inte många kontakter med den judiska församlingen.
Mitt liv var fyllt av arbete på sjukhuset,
och patienter utanför sjukhuset, som ett tillägg till min knappa budget.
Arbetet på sjukhuset gav mig trots allt inga möjligheter att leva.
Vi fick komplettera det med arbete från privata besökare och beskyddare,
som jag fortfarande hade.
Hur mycket fick du betalt när du arbetade?
Jag minns inte.
Det är otaliga summor pengar, så det är svårt för mig att minnas.
Jag vet att min man tjänade mycket pengar,
eftersom han hade många privata besök.
Han var mycket framgångsrik som hudläkare i Łódź.
Hans patienter hade nu höga positioner inom den judiska polisen.
Därför fick han en polismössa och var läkare i det judiska samhället,
den judiska polisen, SP, ordningstjänsten.
Dessutom hade han privata besök.
Tack vare denna mössa lyckades han rädda många människor.
Han såg många saker på nära håll,
men han kunde inte rädda sin familj.
Han var utmattad vid det tillfället.
Han var utmattad.
Han förlorade förståndet eftersom han inte följde med dem till vagnarna.
Jag ska berätta lite om det senare.
Minns du några namn på de personer han behandlade?
Czapliński var en högt uppsatt man.
Jag minns inte exakt vilken rang han hade.
Han hade en kontakt, han var skyldig att ha en kontakt
mellan kommunen och Welfelschtel.
Welfelschtel var en tysk anläggning på Żelazna-gatan 103,
som omplacerade människor.
Och han hjälpte oss att bli frisläppta efter en misslyckad flykt.
Jag ska berätta om det senare.
Jag minns Czaplińskis namn.
Om vi pratar om andra poliser,
ska jag berätta om den som mördades senare.
Den som tog över Cienkaj,
översten som hade arresterats i Warszawa,
eftersom Czapliński ville sälja päls.
Det var någon dumhet av Czapliński.
Han släpptes från det fängelset
och fick i uppdrag att övervaka den judiska milisen.
Den överste Czapliński.
Vill du säga något mer om honom?
Vi återkommer till honom senare.
Jag skulle vilja fråga dig vilka kontakter de judiska läkarna hade
med tyskarna i gettot?
Hade ni några kontakter med tyskarna överhuvudtaget?
Vi hade egentligen inga kontakter.
Vi hade bara officiella kontakter,
som bestod i att tyskarna kallade Czerniakow
som chef för den judiska församlingen.
De kallade honom för att informera honom om vissa order.
Till exempel, ordern om vräkning.
Czerniakow fick reda på det från tyskarna.
När vräkningen började 1940,
den 15 oktober,
fick han reda på det och begick självmord den 16 oktober.
Gjorde jag inte ett misstag?
Ghettot byggdes i Czerniakow,
men vräkningen ägde rum 1940.
Han fick reda på det 1940,
i början,
eftersom det gick ett stort tyskt rykte
att den improduktiva befolkningen i ghettot
skulle flytta till andra områden där de kunde arbeta.
De ville att Czerniakow skulle skriva under det.
Czerniakow gick inte med på det
och nästa dag hittades han död på sitt kontor i Gmina.
Det slutade inte bra,
även om han var en mycket anständig man.
Kände du honom?
Nej.
Jag kanske såg honom en gång, men jag känner honom inte.
Min man kände honom väl
och han begick självmord
eftersom han inte förutsåg vräkningens omfattning
och han ville inte delta i den.
Hur fick ni reda på vräkningen?
Vem kom med nyheterna?
Vi bodde i en av våra lägenheter
eftersom vi flyttades från en lägenhet till en annan
eftersom ghettot minskades.
Jag fick reda på vräkningen
precis som alla andra,
eftersom det fanns affischer över hela ghettot
undertecknade av en judisk polisman.
Czerniakow ville inte skriva under det
och det var därför han dog.
Så efter hans självmord,
Gmina Żydowska blev utan ledning.
Eftersom alla som kom efter honom
inte kunde jämföras med honom på något sätt.
Rådsmedlemmarna i Gmina Żydowska
var alla frimurare, mycket rika judar
och därför hade de liten förståelse för den judiska fattigdomen.
Det fanns mycket dåliga matförråd
som Gmina Żydowska var tvungen att dela ut till judarna.
Svart bröd, cirka 150 gram per dag,
lite socker, då och då, mycket sällan.
Grönsaker, potatis, också sällan,
men det fanns förråd då och då.
Livet i ghettot började organiseras.
Det fanns rickshawförare,
det vill säga folk som arbetade övertid
och transporterade folk mot betalning.
Min man, till exempel, sa,
jag har redan nämnt hans namn,
han sa att han inte ville använda deras ord
eftersom han inte kunde se vad som pågick.
Men när han hade tyfus,
var han tvungen att använda ordet ”tyfus” ibland.
Jag talar om underavdelningarna.
Sedan kom en representant för de tyska myndigheterna till gettot.
Hans namn var Auschwitz, tror jag.
Han ledde till att Gmina Żydowska delade ut
120 000 soppor till de fattiga.
Dessa soppor var mycket kalorifattiga.
De innehöll mycket vatten och dåligt kokt gröt.
Men det fanns alltid något.
Senare organiserades även intellektuella soppor,
som var bättre och dyrare.
Men för att få intellektuella soppor,
var man tvungen att stå i kö i Gmina Żydowska
och ha beskydd.
Eftersom det fanns 24 rådgivare,
trodde folk att beskydd från en rådgivare
skulle ge dem en positiv effekt.
Under tiden kom rådgivarna inte överens.
De var oense.
Så beskydd för rabbin X kunde vara positivt för rabbin Y, till exempel.
Men intellektuella soppor var dyrare, men bättre.
Senare, i varje hus i gettot,
organiserades mat för de fattiga.
I början.
Senare försökte varje hus, kanske inte varje hus,
men de flesta, att mata sina fattiga.
Eftersom det var en börda.
- Så... - Hur gjordes det?
Boende i ett annat hus.
Åtminstone hade jag en sådan familj.
Samtidigt...
Nästan samtidigt...
Inte helt...
Det visade sig...
Jag måste tillägga att Warszawas getto
var den näst största staden i Generalguvernementet efter Warszawa.
Detta är också mycket viktigt.
- Bodde någon av din familj i gettot? - Ursäkta?
- Bodde någon av din familj i gettot? - Hela familjen.
Bara inte i det kommunala gettot.
Men mestadels i gettot där butikerna fanns.
I butiksgettot.
Vissa bodde i butiksghettot, och vissa i det kommunala gheottot.
Vid den tiden, 48 eller 50 personer,
nästan 52 personer av min familj dog.
Alla dog under olika deportationer.
Och ingen överlevde...
Ingen i min familj överlevde.
Alla dog.
Ja, min närmaste kusin, Cytrynikowa, överlevde.
Detta är så viktigt
eftersom det rör en institution kallad "Polska Hotellet".
Tyskarna genomförde en mycket sofistikerad operation,
d.v.s. de spred ryktet
att de judar som betalade bra
skulle komma till Polska Hotellet
och därifrån till Väst.
Så min kusin, som bestämde sig mycket snabbt,
åkte verkligen till Väst
tillsammans med den första gruppen judar
som skickade fantastiska kort från Väst
med budskapet att de var fria.
I något läger, men fria.
Det var en sofistikerad tysk operation.
Det handlade om de höga kostnaderna som måste betalas.
Men bara en eller två grupper av flyktingar överlevde.
Jag är inte säker på det.
Vart deporterades hon?
Till Frankrike, mestadels.
Hon släpptes av sin man efter kriget.
Så hon överlevde kriget.
Vad gäller hennes familj, som jag ska berätta om senare
eftersom jag kommer att bo där en dag, men alltid.
Ja.
Så nu, omflyttningen.
Damen frågade var jag fick reda på det.
Alla visste att det var ett sjukhus under omflyttningen.
Jag arbetade där och gick genom hela Leszno till sjukhuset.
Leszno var först, där mitt sjukhus låg.
Allt eftersom omflyttningen fortskred,
såg jag fler och fler tomma hus,
slutligen helt tomma.
Leszno var tomt.
Jag gick genom de tomma gatorna.
Mina skor droppade av lera.
Jag kunde inte tro att det ens var möjligt.
Leszno 1 och mitt sjukhus låg utanför ghettot.
Jag var tvungen att ha ett särskilt tillstånd.
Det varade inte länge.
Efter en tid flyttade de sjukhuset från Leszno 1,
alla medicinska enheter, till Umschlagplatz,
men till sjukhuset, som organiserades där.
Jag gick inte dit längre. Min man lät mig inte gå dit.
Han hade sin interna enhet där,
men det fanns ingen behandling, inga injektioner, ingen medicin.
Patienterna låg där.
En sak var säker.
Folk kom inte ut därifrån.
Till en början.
Så folk gömde sig där.
Medicinska familjer.
Som hade släktingar, som hade nära vänner.
De gömde sig där.
Sjuksköterskor gjorde underverk, inte bara för att begrava dem,
utan också för att väcka dem till liv igen.
Det var den sista utvägen.
Varför evakuerade inte tyskarna folk därifrån?
Det var redan vid Umschlagplatz.
Det var en förort till Umschlagplatz.
Tydligen var det vad de bestämde.
Teamet som evakuerade folk
kallades Befelsztel.
Det var platsen för Befelsztels order.
På Leszno 103.
SS-folket arbetade där.
Alla order om att evakuera folk kom därifrån.
Teamet av gendarmer som evakuerade folk
bestod av ett dussintal gendarmer.
Det var de som evakuerade folk i Lublin.
I Lwów.
Inte i Lublin. I Lwów.
L.L. var lite förvirrande.
De lärde sig där hur man gjorde det steg för steg.
Först och främst, till exempel,
när vi talar om evakueringen,
först och främst, arbetarna,
antingen i kommunen eller i de så kallade butikerna,
det vill säga, i verkstäderna,
främst för arméns bruk,
för att tillverka uniformer,
skrädderiverkstäder,
eller madrasser,
eller andra element nödvändiga för armén.
Först var det judarna,
och sedan, gradvis, var det tyskarna.
En mycket känd chef var Tebens.
Det stavas O-E.
Tebens.
Det fanns också andra tyskar.
Det fanns många sådana butiker.
Och de butikerna, i första raden,
arbetarna i de butikerna,
de fick kort som godkände deras frisläppande från Mszlachów.
Så många människor anmälde sig till de butikerna
och det kom till den punkten att Maniek, till exempel,
inte kunde hitta en bra butik för sin familj.
Och han hade en sådan familj,
han hade, som han sa, sina "fem",
en mor,
en bror med sin fru,
och en syster med sin man.
Fem personer.
Och ända till slutet,
ända till det ögonblick då det var det sista steget,
den så kallade pannan,
fram till det ögonblicket kunde han inte
få in sin familj i en bra butik.
Han letade, han försökte, han hade vänner,
och ändå passade det honom inte riktigt.
Men bara tillfälligt, visade det sig.
Så tyskarna, i början,
omplacerade på ett sådant sätt att
det redan fanns murar i gettot.
Murarna var omringade från det ögonblick
då omplaceringen började.
Murarna var omringade av letterna,
som gick för att tjäna tyskarna.
Tyskar och ukrainare.
Och det var en tät folkmassa runt gettot.
Det var mycket svårt att fly då.
Genom dessa murar,
lyckades bara små barn passera.
De som gjorde dessa grävningar,
om vilka jag sa tidigare,
att de åt gettot och åt sina föräldrar.
Naturligtvis gick mycket fel.
Dessa omplaceringar dock,
hus för hus, som det var i början,
att den judiska polisen,
som hade dåligt rykte,
och det fanns inga tyskar.
Ukrainare och letter omringade ett sådant hus
och sa åt folk att komma ner på gården
och kontrollera vad de hade i fickorna.
Möjligen hade de ett tillstånd,
en stämpel, eller vad som helst.
Men då blev det svårare och svårare för folk.
Eftersom fler och fler människor omplacerades.
De ville ha 10 000 varje dag.
I början var det enkelt.
Det fanns så kallade flyktingpunkter.
Människor från provinsen började komma hit,
eftersom tyskarna tvingade dem att komma till Warszawa.
Och dessa människor tog hand om tomma biografer,
tomma rum,
och andra anläggningar, till exempel.
De satte dit några trädockor.
Och dessa människor bodde där.
Lunginflammationsepidemin började sprida sig.
Mer och mer.
Det fanns buktus, sällan,
eftersom, som jag snart ska säga, det fanns skyddande vacciner.
Men det fanns tyfuslunginflammation.
Folk dog som flugor.
Och dessutom, barn.
De ville inte lämna.
För de vuxna ville inte ens ge upp.
De ville inte ens lämna de barackerna.
Men barnen ville leva.
Och det fanns en sång, den mest populära då.
Det var lite som "Żydłaczenie".
"Ben, jag vill inte ge upp benen."
För det var benen.
Barnen var så besvikna.
Det var deras sång.
Senare betalades inte mycket för de benen.
Men dessa människor brydde sig inte om det.
De sålde en del av benen,
för vilka de köpte resten av maten.
Så det fanns en man
som kallades...
Jag berättar senare.
Kanske berättar jag om det senare.
Vi kan berätta om det senare.
Det är sant.
För han dödades senare.
Vi visste inte.
Det fanns en sådan organisation.
För den skapades i Szupoń-gettot.
Men det var inte Szeryński.
Nej, Szeryński var ett annat fall.
Men det var en man
som var på milisens sida,
gettotets chef.
Jag berättar senare vad han hette.
Du vet hur det är.
Något saknas alltid.
Där avslutar vi bandet.
Lejkin.
Vi stannar här.
Han var mycket försiktig.
Jag är ledsen, men vi stannar här,
för att bandet håller på att ta slut.
Slut
© PTA / TVP