(c) PTA / TVP
15 december 1996. Jag heter Joanna Wróblewski, W-R-O-B-L-E-W-S-K-I
och jag intervjuar idag professor Noemi Makower.
Intervjun genomförs i Stockholm, Sverige, på polska.
Kan ni vänligen uppge ert efternamn?
Mitt efternamn är Makower.
Och vad är ert förnamn?
Noemi.
Och vad hette ni när ni föddes, vilket efternamn hade ni?
Wiktorowicz, som ogift.
Kan ni vänligen stava båda efternamnen?
Visst. Makower M-A-K-O-W-E-R.
Det andra, flicknamnet, W-I-G-D-O-R-O-W-I-C-Z.
Kallades ni något annat än Noemi?
De kallade mig Emu till vardags, eftersom mitt namn är Noemi.
Vilket år föddes ni?
Jag föddes 1912, den 24 november i Warszawa.
Hur gammal är ni idag?
Som lätt kan räknas ut, 74 sedan november.
Ni är född i Warszawa. Vad hette era föräldrar?
Min mor hette Wiera till vardags, hennes judiska namn var Dwojra.
Mammas flicknamn var Maisner, N-A-J-Z-N-E-R.
Efternamnet efter giftermålet var Wigdorowicz.
Min far hette Hersz på jiddisch hemma, och hans pseudonym var Grzegorz, Wigdorowicz.
Vad sysslade era föräldrar med före kriget?
Min far var läkare, han avslutade sina studier i Genève före kriget. Min mor avslutade psykologistudier där, hon var psykolog.
Och vad sysslade ni med före kriget?
Före kriget, efter skolan, studerade jag först biologi, och sedan efter ett år vid Medicinska fakulteten i Warszawa.
Jag fick min läkarlegitimation 1937, två år före kriget.
Efter att ha avslutat medicinstudierna studerade jag även tandvård.
På grund av en hörselskada var jag rädd att jag skulle få problem med att utöva mitt läkarprofession.
Efter att ha avslutat båda dessa studier fick jag två examensbevis.
Det var året före kriget. Jag hade min första praktik utanför Warszawa i Kazimierz vid Wisła.
Det var, som bekant, mycket vackert där. Praktiken var inom tandvård.
Efter två år, egentligen kortare efter praktiken, efter mindre än ett halvår, fick jag en kallelse från Warszawa från mina föräldrar.
Kom hem, för kriget var nära. Och då körde jag genom sädesfälten, för det var ju en vacker sommar då.
Jag åkte till Warszawa. Säden bugade vackert för oss i fälten, och bönderna sa 'God skörd, kriget är nära'.
Och då började kriget verkligen i Warszawa 1939.
Vi bodde med mina föräldrar i min farfars hus på Chłodna-gatan nummer två.
Och från fönstret i vårt rum kunde man se husen mittemot rasa samman.
Det var en otrolig syn. En syn som om huset skurits med en kniv.
Och plötsligt en vy av alla lägenheter, möbler och naturligtvis redan utan människor.
Jag skulle vilja avbryta er och återgå till er barndom.
Hur bodde ni? Ni hade inga syskon, om jag förstår rätt?
Jag var ensambarn. Vi bodde mycket bra i en fyrarumslägenhet.
Och jag hade mitt eget rum från början. Och alla mina närmaste, det vill säga mina föräldrar, var mycket måna om att jag skulle ha ett lugnt och bekvämt liv.
Hade ni kontakt med icke-judisk polsk ungdom eller med judisk ungdom?
Sociala kontakter, det vill säga i betydelsen kontakter med några föreningar, hade jag inte.
Däremot på Medicinska fakulteten hade jag mycket vänliga relationer med kollegor under arbetet.
Särskilt arbetet i prosektoriet, som ägde rum med lik på anatomin under första, egentligen mest andra året.
Då arbetade vi flera personer tillsammans. Var och en av oss hade en annan anatomisk del att arbeta med.
Om vi återgår till en tidigare period, den tidiga barndomen. Vilka högtider firades hemma hos er? Vilka högtider minns ni från barndomen?
Min far hade socialistiska åsikter, var främst vän med folk från Bund, från Bund-organisationen. Och han var inte religiös alls, firade inga högtider.
Min mamma däremot gick en gång om året till synagogan i Tłomackie och fastade.
Tog hon dig med sig då?
Nej. Jag var i synagogan som åskådare flera gånger, men som deltagare i gudstjänsten och i praktiken i samband med min första man, för där gifte jag mig.
Var grundskolan du gick i en polskspråkig skola?
Det var Zofia Kalecka-skolan på Nowolipki, med kategori A, en helt sekulär skola där bland annat den kände fysikern Infeld, som var Einsteins elev, undervisade.
Han var också väldigt uttråkad under fysikföreläsningarna, för han var tvungen att prata om grundläggande saker, men han tittade på sig själv i fönstret, vilket vi tyckte var väldigt roligt, vi skrattade åt det.
Skolan hade mycket bra lärare, historia undervisades av Żanna Kormanowa, också mycket känd för sina många verk.
Andra lärare var också på hög nivå.
När det gäller skolan kan jag bara säga att jag inte hade några problem under hela min studietid, och eftersom det hölls ett mycket vänsterorienterat möte på skolan ett halvår före studentexamen,
som bland annat organiserades av Infeld och fru Żanna Kormanowa.
Vid det mötet sjöng de faktiskt Internationalen.
Dagen efter publicerades en stor artikel i Warszawas tidning: 'Judisk skola, kommunismens arena, barnen sjunger Internationalen'.
Efter två dagar förlorade vi kategori A och vi var alla tvungna att ta en statlig examen med en inspektör närvarande.
Inspektören var fru Męczykowska, allmänt känd i Warszawa som 'Själplågerskan'.
Hon bar ett svart band runt halsen, var en äldre dam, förmodligen över sjuttio.
Därför var studentexamen fullständig, det fanns inga undantag, för i kategori A fanns undantag.
Vi tog studentexamen i en stor gymnastiksal som låg utanför skolan.
Studentexamen gick mycket bra, vi hade väldigt roliga scener under examen, för det var en matematisk, naturvetenskaplig skola, och vi var tvungna att utöka omfattningen av matematiken.
Därför hade några av våra elever extra lektioner hos en då känd lärare, inte en skollärare, utan en hjälplärare, som var magister i matematik.
Under vår examenssal fanns något slags mjölmalning. Jag kan inte säga just nu vilken del av malningen det var.
I vilket fall som helst, under examen kom denne matematiklärare, klädd i ett vitt förkläde, täckt av mjöl,
och ställde sig framför Męczkowska och frågade om maskinens arbete störde.
Förresten, han kom för att ge fuskanteckningar till eleverna bakom sig.
Dessutom, för det var den svåraste matematikexamen, eftersom omfattningen var större.
Ursäkta, var du också hans elev?
Jag ville just säga att efter studentexamen kom min mamma efter den muntliga examen, som ägde rum i skolan,
och frågade när jag skulle ta examen. Jag sa, jag har redan tagit den.
Och fru Męczkowska, när hon gav mig kommissionens beslut, sa: 'Mitt barn, du har en tråkig studentexamen, bara femmor'.
Så var det med studentexamen.
Bara judar gick på det gymnasiet.
Ursäkta?
Bara judar gick på gymnasiet.
Bara judar, enbart flickor.
Bara flickor. Hade du utanför skolan...
Jag sa just att på universitetet med polska kollegor, särskilt med kollegor från Podkorożówka,
som var i uniformer och förmodligen, som jag senare förklarade, inte hade några hämningar i kontakter med judar.
En sak ville jag förresten säga, nämligen en dag, det var året före kriget,
1937, kanske till och med tidigare, 1935 tror jag, under övningar i prosektoriet började lamporna slockna i prosektoriumsalen.
Samtidigt hördes ett oväsen utanför fönstren, 'mot judarna'.
Det var år 1937 eller till och med 1936.
Vi kollegor hade lik vid bordet, vanligtvis sex personer.
Vid mitt bord fanns flera Podkorożacy.
En av dem sa till mig: 'Kollega, ta en pall'.
I prosektoriumsalen började lamporna slockna, det blev mörkt.
Och ropen utanför fönstren nådde oss mycket tydligt.
Sedan tändes ljuset en efter en och vi höll alla i våra pallar.
Sedan var vi tvungna att lämna obduktionssalen.
Det fanns en mycket smal korridor med skåp för rockar.
Tack vare den smala korridoren ställde mina judiska kamrater sig i första ledet,
för att försvara kvinnliga kamrater, för det blev allt fler i anatomisalen på Chałubińskiego
vita rester, det vill säga studenter från andra universitet,
som just bakom dessa fönster hade ordnat en sådan konsert.
Alla stod med en pall i handen.
Mina kamrater, särskilt kamrat Izgór, som senare dog i Treblinka,
hade olika skador.
Han hade till exempel fått en mycket kraftig smäll mot näsan, näsbenet hade brutits.
Samtidigt var vår strategiska situation så pass bra,
att korridoren var smal.
På mellanvåningen stod en polsk medicinstudent i femte året, liten och späd,
och ropade: ”Kamrater, detta är 1900-talets skam, antisemitism!”
Och så sköljde en våg, en folkmassa, över honom.
Han ringde polisen och polisen eskorterade oss genom hela Jerozolimska-allén
till Nowy Świat.
Så vi gick i en poliskortege.
Jag vet inte om jag ska prata om dessa olika andra tecken på antisemitism eller inte.
Så jag ville också säga att under föreläsningar i andra ämnen,
som ägde rum på Krakowskie Przedmieście vid universitetet,
upplevde vi flera antisemitiska attacker.
En av föreläsningarna handlade om allmän patologi.
Professor Wenulet, en känd patolog och en känd person med mycket,
tja, svårt att säga vänsteråsikter, men i alla fall en bestämd motståndare till antisemitism.
Polska studenter började kasta sten mot fönstret i vår föreläsningssal.
Wenulet sa: ”Jag går ner med er, vi går ner i källaren.”
Vi gick ner i källaren.
En annan, mycket karakteristisk föreläsning, var i pediatrik.
Det var professor Michałowicz, också känd för sina antirasistiska åsikter.
När det var bänkgetto stod alla, för varken polacker eller judar satt.
Michałowicz föreläste lugnt och sa då något som jag ansåg,
då, inte bara nu, vara ett provocerande uttalande.
Han sa: ”Hörni, under dessa förhållanden, när ett judiskt barn dör,
försöker modern sälja sin sista dyna för att rädda barnet.”
Medan när ett polskt barn dör, säger modern: ”Gud gav, Gud tog, hans vilja ske.”
Så man måste säga att vi hade några professorer som var positiva till oss och negativa till rasistiska rörelser.
Samtidigt fanns det många som förhöll sig likgiltiga.
Jag vet inte om det var likgiltighet, eller ett slags försvar mot eventuella attacker från endecja.
I vilket fall som helst, så såg mitt liv ut på universitetet.
Jag skulle vilja, om ni tillåter, återvända till mitt hem igen.
Jag ville säga att min första lärare, som lärde mig inte bara medicin utan också moral och livet, var min far.
Honom älskade jag mycket, liksom min mor, men min far var min lärare.
Han lärde mig också medicin.
När min far mobiliserades, för han var i åldern, sextio år, det var sjätte dagen av mobiliseringen och den dagen hängde han gardiner i fönstren.
Jag sa: ”Pappa, gör inte det, jag gör det.” ”Du kommer att ha tillräckligt med arbete när jag är borta,” sa pappa.
Jag kramade och kysste honom, och han sa: ”Kvinna.”
Efter en stund gick jag in i rummet intill och såg hur han gråtande kramade min mor farväl.
Och när han gick sa han: ”Kom ihåg att du aldrig får överge henne.”
Jag övergav henne inte heller, bara hon övergav mig.
Vilket år var det när pappa mobiliserades?
Han mobiliserades på sjätte dagen av mobiliseringen, DOW Brześć, som kapten.
Jag har nu ett officiellt dokument som bekräftar att hans kvarlevor hittades i Katyn
och om detaljer kopplade till honom, som hittades i hans uniform.
Bland annat brev, fem vykort från oss via Röda Korset.
Vi kommer tillbaka, jag skulle vilja gå tillbaka till barndomen och pappa.
Vilken specialitet hade pappa?
Min pappa var internmedicinare, tyvärr hade han otoskleros, och därför studerade jag, förutom medicin, även tandvård på hans inrådan, för säkerhets skull.
Då fanns inga hörapparater, så han lärde sig perfekt att utföra sköljningar, till exempel utan att behöva lungsköljning.
Han kunde skölja bort en inflammatorisk härd i lungan.
Han var en extraordinär man och betedde sig också extraordinärt i Kozielsk-lägret.
Som soldaterna som släpptes sa, officerarna dödades, och soldaterna släpptes.
Vi hade flera sådana besök där pappa skötte sig utmärkt, var mycket omtyckt, höll engelskalektioner och hade stort anseende där.
Tyvärr slutade detta anseende på ett så tragiskt sätt i Katyn.
Min mamma förberedde ständigt paket till pappa.
Hon sökte ständigt efter honom, för paketen nådde honom aldrig, men hon kände att genom att förbereda paketen var hon på något sätt med honom och hjälpte till.
Det var allt, och kanske skulle jag lägga till, ursäkta att det är kaotiskt, men minnena rusar fram.
Närmare bestämt före avresan den 6 september, innan han gick till spårvagnen och sedan till stationen, när min pappa åkte till Brześć för sin mobilisering.
Han hängde upp gardiner. Jag sa: Pappa, varför gör du det, jag kan göra det.
Du kommer att ha tillräckligt med jobb, jag tror jag redan har sagt det, men det påminner mig om det.
Hade pappa en läkarpraktik hemma?
Pappa hade en internmedicinsk praktik hemma och hade en ganska stor praktik med hembesök.
Dessutom arbetade han på ett judiskt sjukhus som internmedicinare.
Här avslutar vi det första bandet.
Ja.
[musik]
[musiken tonar ut]