Jag har hoppats, och jag är väldigt tacksam att jag har fått en sån familj och sådana underbara barn.
Jag önskar och jag hoppas att de ska komma och veta varifrån de här stammar, att de ska inte glömma den.
Det är väldigt viktigt, tror jag, hemmet, och vi har varit lyckliglottade att vi har fått sådana barn som vi har, och barnbarn.
Och att de ska vara kärleksfulla hela tiden till alla människor, att de ska vara snälla och hjälpa andra.
Och det ska hoppas bara att de ska veta och kämpa för den, att rötterna ska de inte glömma varifrån de kommer.
Och det ska aldrig hända igen en sån tragedi som det har hänt med mig.
Tack, Kari. Jag tackar dig för den här intervjun.
Nu vill Kari tillägga någonting som är viktigt för henne och hennes familj, och hon kommer att läsa någonting på ungerska.
På ungerska, därför att den är väldigt viktig för mig efter femtio år som jag har hittat den.
Den tycker jag att den är väldigt viktiga, det ska jag bevisa.
Och den är, kan man säga, hattig för Dallamara med.
Och den skrev en väldigt bra pappa. "Många judar har en stor skrämmelse. Alla judar har en skrämmelse före huset."
"1944, april och juli, den sjunde dagen, mörkt natt."
"Dörrarna och ögonen rör sig. "Vakna, judar, jag ska ge dig en dålig nyhet. Följ ordet i boken och läsa alla ord."
"I tre timmar, i en paket, ska alla judar vara klara för vägen."
"Förutom dig, kan du inte ta något annat. 50 kilo pojkar och två dörrar."
"Dina pengar kan du inte ta, men se på dig själv och din familj med tydlighet."
"Två, sju, 14 dagar, inte lite tid, så länge du är judar, så får du inte äta."
"Kom, två dörrar. Tack och ha en bra dag. Säg till dem som inte har sett bättre."
"Örmester, vänta lite längre. Vi kunde inte vara klara, vänta lite längre."
"Förlåt mig, förlåt mig. Får jag äta min älskade pjäs, får jag äta den."
"Två dörrar, förlåt mig, förlåt mig, förlåt mig, förlåt mig."
"Förlåt mig, förlåt mig, förlåt mig, förlåt mig, förlåt mig, förlåt mig."
"Tusen saker. Håll händerna i våra händer. Håll alla våra ögon i våra ögon."
"Det är svårt för mig att bry sig, men jag förstår inte varför vi inte bryr oss."
"Min familj gråter, de gråter, de gråter."
"Västerborgarna gråter, de gråter på gatan."
"Vi går till Sola Cender och törjer händerna."
"Han lägger på vår dörr kökspäcket."
"I marken, mellan folkhallen."
"Djurens lilla förlåtning, djurens lilla förlåtning."
"Jag har en sista skrivning."
"Vem vet, om vi än ser det."
"Djurens lilla förlåtning, djurens lilla förlåtning."
"Vi kan inte åka hem."
"Vi har inget hem."
"Djurens lilla förlåtning, djurens lilla förlåtning."
"Mexikanska väg, bostadsbyggnad."
"Djurens lilla förlåtning, djurens lilla förlåtning."
Det första världskriget min farfar 1914.
Det är vår familj, mamma, min lilla syster, pappa och jag.
I trädgården.
Det är min pappa på höger sidan från Ungerska armén.
Där fick jag efter kriget från fastär som har förvarat den.
Det är min älskade lilla syster som har förintat i koncentrationsläger.
Den har varit gjort till 42-43 med vår hund.
Det är hemma hos oss på vår gård. Det är en ladugård som var med min hund som heter Bulldog.
Det var 1943.
Den är gjort i Sverige 1945, två månader efter som jag har kommit hit från koncentrationslägret.
Det var här i Sverige jag och min älskade maken som vi har gift oss 1947, 20 april, under det huppe.
Den här är Budapest som det enda fasta som har överlevt med Bernadottes hjälp i Budapest.
Hon är min pappas syster. Hon är väldigt kärt för mig. Hon är 83 år gammal nu idag.
Hon lever fortfarande.
Min älskade maken som gick bort tre år tillbaka, som kommer från Polen, från Lodz.
Han var också med i kriget överallt, Lodz i ghetto.
Vänster om mig på bilden är min underbara dotter Anita och hennes man Rolf.
Äldsta pojken är Patrik bakom henne och bredvid henne är Mischa, den ungsta killen.
De är underbara och jag är väldigt stolt över dem.
Jag är väldigt stolt över dem.
Jag har varit med dem en hel del.
Undertexter från Amara.org-gemenskapen