Kanske inte.
This is tape number four. I'm interviewing Clary Rosenblom.
Du berättade att fabriken blev bombad och ni bodde nu i en källare där vatten droppade.
Ja, just det, vatten droppade.
Och vi låg med varandra med min bästis, hon heter Margit Werner.
Och då var jag så ledsen, vet du, maten blev sämre.
Och man blev hungrig, mera hungrig och hungrig.
Och du vet när det hunger, då finns ingen, jag tror inte det finns värre sak.
Torst vatten och så hunger, att man tinnar bort för att du är hungrig.
Och du kan inte göra ingenting.
Så jag bar, vet du den är också en konstig idé, men det var sant.
Och jag bar på kvällen, oj kära Gud, den andra gången som hörde Gud mig.
Då.
Kan inte du göra så att jag ska bli sjuk, att jag ska samla ihop mina bröd?
Att jag ska bli mätt en gång?
Om ni tror eller inte, så jag blev sjuk, kräktes.
Och jag gav bort mina soppor, vet du, till jag hade en släktning från en annan stan.
Mina ralson i soppa har jag gav bort för henne som min bästis och till en annan.
Och när jag blev frisk, förstod du, så hade jag kanske fyra dagar ralson och hade under min kudde.
Alltså kudde och kudde.
Det var ingen kudde, jag vet inte vad det var.
Och när jag blev frisk, vet du, nästa dag när jag skulle äta så hade jag inte en brudbröd kvar.
De har blivit stulen, alla mina bröd.
De skäl för varandra.
Mödrar och barn kunde göra illa varandra.
Och det gjorde mig väldigt ont.
Väldigt, väldigt, vet du.
Och då var jag igen glad att jag inte hade mamma och mamma.
Och min syster, att jag slippa uppleva sånt, att se mamma undra.
Och hela tiden tänkte jag så.
Och då började ramla ihop folk, vet du, från när mina bästisar dog.
Då har jag sett där i Essen.
Det regnade in, de har fått lungsjuka.
Hur mer kraftigare och starkare de var när vi kom till Auschwitz.
Jag var smal.
Och de andra som var kraftiga och såg så starka ut, de dog först.
De klarade inte.
Jag vet inte hur.
Eller varför. Kan hända att de åt inte så bra hemma heller som barn, va?
Fast de var kraftiga, de åt mycket bröd, eller inte så bra, va?
Men de hållde inte ut, och då dog väldigt många.
Då började det.
Sen plötsligt, vet du, det kunde vara slutet på februari, början på mars.
Då har de igen sagt att vi åker iväg.
Och då har vi också åkt med tåg.
Men vart, det visste vi inte.
Så då började jag bomba flera stationer, vet du, bombade man.
Men vi gick inte alldeles i bunker.
Tyskarna har gått i bunker, men inte vi.
Så det tog många, många dagar, och så kom vi fram till Bergen-Belsen.
Vilka slags vagnar?
Röda vagnar, men då har det varit sitsar, inte vagoner.
Det var vanliga gamla bänkar.
Fick ni någon mat under resan?
Ja, men ingen särskilt.
Sen vi åkte så stannade olika stationer, och så de bombade.
Men våra vagnar, kanske alla kom inte fram, men vi kom fram.
Så när jag kom fram till Bergen-Belsen så sa de att det finns en familjelägare bredvid.
Och då tyckte jag, herregud familjelägare, så igen söker jag mamma.
Och hela tiden hade jag framför mig den stora skorstenen i Auschwitz.
Och jag visste i innerstina där som skorstenen var.
Och där har jag följt vad jag har blivit delad av av mamma.
Vilken sidan jag gick och vilken sidan de gick.
Och när de gick så var det ingen baracker.
Jag visste den, och jag visste den också, men jag ville inte veta av den att det var kramatorium.
Jag slog ifrån mig att Gud kan inte vara så grym.
Att det har hänt.
Jag kunde inte fatta.
Och överallt har jag sökt mamma vid i Bergen-Belsen.
Och den familjelägaren har jag hittat min farbror, min mammas bror.
Och det var stängsel-vede.
Så de sa ena sänden frågade "Har du hittat ditt jo?"
"Du har en farbror som heter så och så."
Man frågade staden, varifrån man är, finns det någon från samma stan, så har man hållit på.
Så kom han fram vid det till stängsel.
Det var hans fru också och hans barn, som var fem år, som jag berättade med vagonen, samlade i Auschwitz.
Och jag talade inte om för honom.
Att de gick med mamma.
Men han visste det. Det kom fram.
Och han har fått paketer från Röda Korset.
Cigaretter och lite olika saker.
De hade bättre där, med Röda Korset, än vi hade.
Så han gav mig några potatiser, råa.
Och han åt skal i stället.
Och några cigaretter, som jag kunde ge till tyskarna.
Blockertester.
Och fick jag soppa.
En soppa till. Förstår du, när jag hade cigaretter.
Och den farbror har räddat mig.
Jag tänker så, va?
Och han överlevde också kriget.
Sen flyttade de därifrån.
Han åkte från den här konferensmiddeln i Riga. De tömde.
Och sista dagarna, förstår du, rymde alla tyskar redan.
När de visste att vi blev befriade.
Och viskade alla, vi ska bli snart befriade, vi ska bli snart befriade.
Det vet man, viskade hela tiden.
Men, under tiden, de som orkade gå, och där såg man så mycket döda.
Massgravar.
Och då fick alla som orkade gå, förstår du, så fick röja döda.
Från barackerna.
Och min bästis, sista dagarna, förstår du, hon låg på.
Vi hade ingen sängar eller någonting där i Bergen-Belsen.
Då låg man på stengolv.
Och hon dog bredvid mig.
De blev inte rädda.
Och samma den tanten, den här blankade dottern, överlevde.
Och de hittade pappan också. Hela familjen hittade varandra och hon dog.
För det mesta var så.
Att de dog efter befrielse.
Men jag frågar den här massgravar, vet du.
Att jag fattar inte att hur kunde man göra det, förstår du.
Att dra den döda vid henne, de har ben och skinn.
Och drar, vet du, flera hundra meter.
Innan man kom dit till som var massgravarna.
Och kastade dem där.
-Vem gjorde det? -Jag.
Och sen plötsligt blev vi befriade, det minns jag.
När vi blev befriade, förstår du, så har de kastat ner från flygplan konserver.
Guldfärgade konserver.
Och där var inne choklad och olika andra saker.
Och då alla, vet du, som började äta den.
Ändå mera döda.
Då fick vi tiffus direkt.
Och då kunde jag redan inte gå.
Men jag försökte ändå att jag ska hitta någonting, vet du.
Och så länge jag orkade gå, men sen klarade det, så minns jag inte.
Jag minns bara när de har packat oss på lastbilar.
Och körde oss till sjukhuset, och minns inte alls.
Jag minns bara att de en gång till klippte mitt hår.
Därför att det var ett lys. Smuts.
-Kommer du ihåg den då, om du blev befriad? -Ja.
Men då var redan, jag orkade inte.
Jag orkade inte gå, jag orkade inte glädjas.
Utav den.
Därför att jag tyckte att vi var inte normala.
Och många som har gått för idag sökte efter ruttna grejor, fortfarande.
Du vet när tyskarna försvann från legrätt.
Alla SS-man var borta, bortblåste en morgon.
Och då kunde man promenera vad man ville, ingen bevakade oss.
Ingen sköt och ingen, inte någon har smält till att vi får inte gå.
Vi var inte bevakade mera.
Och de som orkade gå och söka mat eller sånt, så gjorde de det.
Men det var det största felet. Därför att då dog alla.
Och jag överlevde.
Och hamnade i sjukhuset.
Med tyfos.
Och jag klarade inte av att äta normal mat, ingenting, men jag fattade inte varför.
Så där har de börjat att prata.
Om att vi ska till Sverige, till paradiset.
Och där väntar oss.
De beskrev tio långa klänningar.
Vad vi ska allt få.
Åka till Sverige så visste man när man åkte till Siberien.
Man var beredd att det här är jättekallt.
Men det är så fantastiskt här.
Vem berättade det?
Ena på andra, jag vet inte varifrån de plockade det.
De hörde så lite så berättade de jättemycket.
Vi visste bara att vi ville åka till Sverige.
Och då minns jag bara att...
Jag hade ingen vän, ingen syster, ingen...
Vi var några stycken som överlevde från vår stad.
Då hållde vi igen ihop att vi ska åka till Sverige.
De som var i sjukhuset alltså.
Men resten har jag tappat bort. Sen har vi träffats.
Så vi åkte.
Så åkte vi från Lübeck till fiskebåtarna.
Och jag minns när jag var väldigt dålig.
Jag kunde inte gå och kräktes hela tiden.
Jag kunde inte behålla mat.
Så kommer vi till fiskebåtarna.
Jag kommer ihåg så väl att vi fick fiskbullar.
Det minns jag så bra.
Fiskbullar i tomatsås eller något sånt.
Och mariachäst.
Och den mariachäxeln glömmer jag aldrig.
Hur underbar det var.
Mariachäxeln, vet du.
Och sen fick vi fiskbullar och så kom vi fram till...
Malmö eller Lyb...
Malmö, Lund.
Och kom vi ner från båten så gällde de i en smörgåsa väntade svenska...
Röda korset och kalla. De väntade oss och desinficerade oss.
De klädde av oss och så fick vi en byte kläder.
Alltså de klädde på oss, jag minns inte var det var, men vi var rena i alla fall.
Och de smörgåsarna var upptukade, det minns jag, som var fondbröd.
Och söta bröd också, söta limpor. Och det ville ingen äta, sötbröd.
Och det var prickekorv och allt annat på. Så det var fantastiskt.
Sen blev vi placerade i Lund i en skola i karantän i tre veckor.
Och då var det underbart, förstår du.
Vi hade fått papperslackan.
Men det var en fantastisk matved. Allting varje dag var jättegott.
Du förstår efter den här som jag har upplevt.
Jag blev inte starkare och när vi åt lunch eller middag
då gick jag bakom skolan och kräcktes ut allt efter varje måltid.
Istället för att jag ska tala om att jag mår inte bra och söka läkare
så gjorde jag inte det. Jag blev inte van att äta.
Och sen dess har jag maksor och makattar.
Sen i 56 har jag hämtat från koncentrationen bland annat.
Men när vi hörde det var vi i karantän i tre veckor och sen åkte vi till Lockabron.
En annan läger på sommaren några månader. Därifrån har jag ämnat.
Där har vi fått precis som militärerna får. Då var det fem kronor tio dagar eller så.
Fick vi. Så jag minns så väl när vi började spara och köpte garn och stickade
att vi skulle ha någonting på oss.
Den tiden var det inte så att vi fick, vi sparade den här fem kronor
så kunde vi köpa någonting, alltså att vi skulle ha kläder på oss
för vi fick bara en bytte kläder och det var allt.
Och sen var vi där och sen de som tillfriskade någonlunda så åkte vi och jobbade.
Så åkte jag till Mönnlycke och 30 flickor har vi bort.
Igen var vi tillsammans några från våran stan.
Och 30 ungerska flickor bodde, de har skaffat Mönnlycke Weveri, en villa.
Och där bodde vi 30 flickor och de äldre som ville vara där
och de har fått lite lön från vårat lön och de lagade mat.
Så vi hade levt sådana här kollektiv i den villan.
Och på 1945 kom vi hit, 45 hösten.
Och där bodde vi och vi åkte med buss in till Möndal, Weveri.
Och jobbade där i skift, en gång på natten, en gång på dagen.
Och vi var jättenöjda med det, vi var så belåten
därför att vi hade normala kläder på oss
och vi hade ätit och sen började jag att må bättre också.
Och det växte 7 år efter på oss och vi trodde att vi var normala.
Och vi var tacksamma.
Så plötsligt kom jag och tänkte att jag har fått brev från min farbror
den som har gett mig cigaretter, han har åkt hem till Ungern.
Och skrev han till mig och jag frågade var jag blev.
Har du hört någonting från min pappa?
Jag trodde att det blev första som ska få sin pappa tillbaka
då tänkte jag att det var jag.
För han stannade i Ungern och inte kom i Auschwitz.
Och han svarade aldrig för mig, aldrig svarade han.
Och så en gång skrev jag till honom, jag vill veta, jag har gått igenom så mycket.
Jag vill veta, vad har det hänt med pappa?
Du svarar inte mig och du vet säkert att jag aldrig fått brev från pappa
att om han skulle leva så skulle han ha sökt mig.
Och sen skrev han, nej, och sen var det fjärde gången som jag igen bad till Gud.
Snälla Gud, kan inte jag få drömma vad har hänt med pappa?
Och det var så förstod att jag drömde, det är också framför mig.
Jag drömde att de har gått och pappa klättrade upp på en berg
och blev skjuten och rullade ner.
Så har jag drömt, den minns jag tills idag.
Efteråt fick jag en brev från min farbror
och skrev att pappa levde 1945 i marsmånad i Danzig i Tyskland.
Och de rymde, 45 marsmånad, fyra vänner i Danzig.
De rymde och det var en väg som gick till höger och vänster.
Och de diskuterade vilket väg de ska välja.
Och som min pappa har gjort med handen, det spelar ingen roll för mig vilket väg jag väljer.
Jag har i alla fall ingen familj.
Och de andra två kom hem och pappa med den andra har blivit skjuten.
Och jag drömde.
För jag bar så starkt att jag ska göra det.
För jag ville åka hem till ungen och inte stanna i Sverige.
Sen skrev min farbror att jag ska komma hem, han hade ingen barn.
Och så träffade jag min man i början på 96 januari eller februari.
Den tiden har man börjat att skicka paketer så jag har tjänat några kronor.
Så skickade jag paket till min farbror.
Ett kilos paket.
Och så har jag träffat.
De här väninnorna, mina bästisar som lever i Argentina.
Vi har träffat två bröder. Min man hade en bror.
Han var lite äldre men de var två väldigt bra.
De var väldigt fantastiska bröder.
"De ena är bra för dig" sa min ena väninna.
"Låt mig vara med polska killar, jag vill inte ha polska killar" sa jag.
Så jag träffade honom vid posten, i den här samhället i Mönnicke.
Han vände mig upp och ner, han var äldre tio år än jag.
Han skojade alltid, han var väldigt glad.
Så han vände mig fram och tillbaka och sa "Du dyger för mig".
Jag skrattade, jag jämförde mig med ett barn.
Jag hade fortfarande knästrumpor på mig när jag kom till Sverige.
Jag hade fortfarande knästrumpor, inte vanliga strumpor.
Så var det i den här villa vi bodde.
Så började han uppvakta mig.
Så som jag inte visste, man var ensam.
Vi har fått trycket till varandra.
Vi gick i sällskap, kan man säga.
Vi har inte förlovat oss någonting, men jag ville åka hem till ungen.
Min farbror har hört från någon igen, som har åkt hem till ungen,
att jag har sällskap med en polskille.
Då skrev han "Du ska hem med dig samma".
Han var rädd att jag skulle ta skada, att jag var så pass ung.
Att jag inte skulle gå i sällskap än så länge, du vet.
Men då stannade jag.
Jag har packat och försagt upp mitt jobb i Sverige.
Jag ville lämna Sverige 1946.
Jag hade biljetter, allt.
Skickat iväg paketer, du vet.
Den tiden har man packat paketer.
Man la ena gummistövlar i ena paketen och andra paketen i andra gummistövlar.
De ska inte bli stulade, för en vill inte ha någonting.
Det var krigets slut, ändå.
Man var inte rädd till Sverige, men det var rädd att när det kom fram till ungen så blev det ingenting.
Alla paketer var bortskickade, du vet.
Jag skulle åka.
Jag var kär i honom.
Han visste inte, vi ägde ingenting och hade ingenting.
För vad ska vi bygga vårt liv med, vad?
Han jobbade i fabriken, jag jobbade i fabriken i skift.
Vi hade ingenting.
Vi kunde inte spara ett öre, ingenting gjorde vi.
Men så stannade jag.
Då började min lycka.
Jag är tacksam att det har blivit så.
Så har jag gift mig.
Vilka år hade ni gift er?
Vi har förlovat oss i december 1946.
I början av 1947 har vi gift oss.
Då har vi fått en liten lägenhet, ett rum som toaletten var på gården.
Vi fick inte den, vi betalade 500 kronor.
Att vi fick den från någon annan flykting.
Du vet, du kan inte slå in fönstret.
Vi har öppnat fönstret, det var kanske 12 kvadratmeter var hela lägenheten.
Med kakalungen.
Vi var förgiftade på natten, på vintern när man eldade, det var kallt.
Så började det och jag ville ha gift oss.
Då började vi spara.
Sparade varje krona.
Den som jag har tjänat, kanske 20 kronor i en vecka.
Då har vi behållit till maten.
När jag hade maten så har jag köpt sådana saker.
Så kunde jag köpa en lakan eller en handduk på avbetalning.
Eller någonting som var värt.
Sen sparade för han ville inte ha barn, det förvägde ingenting.
Jag bara längtade, jag stod alltid vid barnvagnar.
Jag ska beundra, när ska jag få ett barn?
Jag var gift några år vid det, som jag har fått Anita 1950.
Jag har fötts min första underbara dotter.
Jag önskade en dotter.
Det har varit en väldigt snäll blockertest i lägret.
Hon har hetat Anita.
Jag har sagt att jag tyckte att hon var så snäll.
När jag kommer att få en dotter så kommer hon heta Anita.
Hon heter Anita, hon är född 1950.
Vi har sparat och arbetat väldigt hårt.
Vi har skaffat och avbetalat saker och ting.
Jag minns att du sa att det var min hobby, musik.
För den första möbelbiten som vi har köpt på avbetalning, då var det radio och gramofon.
Det var min första möbel.
Var bodde ni då?
Då bodde vi i den lilla lägenheten, och jag jobbade i fabriken hela tiden.
Vi visste ingen annan, många som har gått och pluggat.
De ville också att jag ska gå till skolan, för jag var såpass ung innan jag åkte från Ungern.
Då sa jag nej, jag vill inte gå i skolan för jag ska hem till min pappa.
Att jag ska hem till min pappa.
Men jag stannade här.
Jag är väldigt tacksam för Sverige i alla fall.
Jag har jobbat väldigt hårt och jag hade mycket svåra tider.
Jag låg väldigt mycket i sjukhuset för jag har fått migrén. Väldigt stor migrén hade jag.
Alltid har ingen läkare klarat det.
Då trodde jag att jag fick så mycket smäll i huvudet.
Jag låg väldigt mycket i sjukhuset, jobbade och låg i sjukhuset.
De forskade hela tiden. De visste inte varifrån jag hade migrén.
Jag hade sådana migrén att jag inte såg med ögonen.
Jag måste avbryta dig nu, vi ska byta band.
Det är så.
Undertexter från Amara.org-gemenskapen
Svensktextning.nu