Detta är tipp nummer 3 och jag intervjuar Clary Rosenblom.
Nu har ni stigit av vagnen.
Ja, vi ställde oss i rad och då såg jag faktiskt en tysk vd.
En hade en cigar och han kommanderade den här Eichmann.
Hur var han klädd?
Han var klädd i militär, alltså tysk militärkläder, båda två.
Och där vimlade bara tyska militärer, i Auschwitz.
Och så kom vi, förstår du, så såg vi traktrådar och jag såg bara öde.
Där som tåget hade stannat, då var det ingen baracker, ingenting.
Bara traktrådar som vi såg långt iväg.
Och så plötsligt, förstår du, det gick jättefort.
Så vi ställde oss och så plötsligt såg man, förstår du,
att hit och dit och dit, man såg hur man gjorde med händerna.
Men vi var liksom, alltså reagerade ändå.
Vi trodde att vi skulle vara tillsammans.
Så de viskade vd som hade arbetat vid tågarna.
Så började de viska.
"Håll handen barnet, håll den, du ska se att du är äldre än du är."
Viska en till mig.
Att man, jag var så smal, vet du, väldigt smal unge.
Och "se att du är äldre".
Och min mamma var också inte gammal, men så som hon hade knutit en halsdyk på halsen,
att hon ska se äldre ut.
Och det var felet, va?
Det är därför gick hon.
Men hon skulle inte överleva i alla fall.
Därför att hon hade med lungorna att göra.
Men vd i ghetto, hon var frisk hela tiden.
Hon var inte sjuk.
Det var en sådan öde att hon hållde sig frisk.
Hon stadde inte eller någonting i ghetto.
Vad hände när ni kom fram till tyska militärerna?
Så kom vi till tyska militärerna, och det var inte heller det, för vi hade annat att tänka antagligen.
Så hon har hållit, mormor var bredvid och mamma och min syster.
Och plötsligt, vet du, för mig.
De delade mig från mamma.
Och så framför oss var det en annan familj.
Och de hade inte små, inte bara en dotter hade de.
Då sa mamma till mig, "Clarie, håll dig bredvid Blanka."
Mening, bredvid tant Blanka.
"Du stannar bredvid dem."
Och det var sista ordet som min mamma har sagt till mig.
Och det följer mig också, och jag ser henne framför mig.
Och min syster, vet du, och hon var så söt och vackert.
Och jag har glömt att säga till dig hur lyckliga och hur älskade min mamma, pappa, mamma, vet du, hur stolt.
Hon var väldigt vackert.
Men jag minns inte henne så, va.
Jag minns henne som hon blev sjuk.
Så att hon var så vackert.
Mamma och pappa har alltid sagt, det har de berättat för mig efter kriget.
Och hela tiden hemma också, som jag minns.
Att de gick och dansade.
Och alltid hämtade min pappa, vet du, choklad och just shabbat.
De gick till mormor och där föräldrarna var.
Så han hämtade alltid sådana godisar.
Till mormor och till mamma och till oss hem.
Men han var så stolt över henne.
Och han sa att hela världen är min när jag går ut med henne på gatan.
När de har varit gifta.
De berättade för mig, de som överlevde, att hur han eller min paster sa till mig hur pappa var stolt på mig när jag föddes.
Vad hände sedan med dig, när du lämnade din mamma?
Jo, när jag lämnade mamma.
Och då hållde jag faktiskt till dem hela tiden.
Till den här Blanka, den här tante Blanka och hennes dotter, som var äldre än jag.
Blev du tillfrågat någonting?
Jo, då gick man, vet du, ingenting.
Då sa de bara att ni går in och duschar er.
Att vi ska klä av allting, bara behålla skor, klockor, allt fick vi lämna ifrån oss.
Och så började de att klippa håret på oss.
Och då var det ingen spegel, förstår du, att vi kunde titta.
Det var ingen spegel.
Så de visste inte hur vi såg ut.
Så fick vi de här andiga kläderna på oss.
Och mina egna skor fick jag behålla, de som hade bra skor alltså.
Då var det också en insparande från tyskarna med egna skor.
Och allt ner med alla privata kläder.
Och jag kommer ihåg att jag kom med en marimblå klänning med vita frukar.
Det var sytt som sjömansklänning.
Och så sen, vet du, vi trodde att min mamma, det gick bara bort att vi ska träffas igen.
Trodde man. Bara en annan ställe.
Så när vi var färdiga och de hade lång hår, svart lång hår,
var barbete, klippte allt hår och sen har de till och med gick med maskinen.
Vem klippte håret?
Alla tyskar, bara tyskar.
Jag trodde att de var tyskar.
Men det kanske de inte var.
De var judar som var frisörer som var anställda, du vet.
Men kara till karar och kvinnor till kvinnor.
Jag hade inte sett en kar i samma omklädningsrum.
Sade de någonting när ni blev klippta?
Nej, de sa inget, inte som jag minns.
Så efteråt förstår du har vi varit nedklippta och klädde på den här och fick alla ett nummer.
På kläden, alltså var ett nummer.
Och sen gick vi till barackerna.
Vilket nummer var det?
A-lager, jag minns inte numret.
Jag hade ingen aning om att jag ska behålla den, förstår du?
Jag kanske skulle ha gjort den senare, men det var så mycket älände efteråt började.
Hälsike.
Så gick vi till barackerna och där var det en blockälteste, men det var inte tysk.
Tjeckiska.
Och judiska.
Som de anledde, du vet att tyskarna har tagit dem, judar, som de blockade ut.
Vem som ville jobba och så var det en passa.
Alltså, de var äldre.
Så kom vi in i baracken och då såg jag de här britserna.
Men det gick väldigt fort allting.
Att vi kunde inte, med detsamma visste vi inte vad som hände.
Så kom tretton stycken ifjol upp på en bridge.
Och bara fyllt en sån här trasig filt med det och så den andliga kläder, ingenting annat.
Så kom de med svarta brödet så lite och så bittertej.
Som vi fick en sån här, vad heter den? Som militärarna dricker.
Och jag strejkade, jag vill inte äta brödet och jag vill inte dricka te.
Första dagarna.
Det ville jag inte.
Men det var bittert.
Det var äckligt alltså.
Och brödet också.
Så gick man och stod och appellade ut.
När vi kom in, då sa jag "Gud vad mycket pojkar".
Då trodde jag att alla var pojkar.
De var nerakade i huvudet. Så såg alla ut likadant.
Så därför vi kunde se på varandra hur vi såg ut.
Inte annars.
Det var ingen speglar ingenstans.
Men sen var det appell om det regnade, om det öste, det har ingen betydelse.
Så tog man flera timmar ute varje dag.
Och du vet, tyskarna har gjort så att de ska plåga oss med att man ska stå där flera timmar.
Och du fick inte röra dig.
Fick du röra dig med huvudet så fick du.
Redan då har det börjat.
Att de slog.
Vem slog?
Tyskarna.
Sen kom man in igen och så frågade man.
Då såg man den stora korstenen.
Så frågade han "Vad är den stora korstenen?" "Den rökar jämt".
Då sa en jäkeln "Jaha, vad är den?"
"Den är din mamma och de som bränner där".
Och då tittade man på dem och de är inte riktigt kloka att säga så.
För det trodde jag inte på.
Jag trodde inte och andra är inte heller lika med mig.
Så när de appellerna var så kom min fester och dotter, bodde i den andra baracken bredvid mig.
Om jag var i A så var hon i B.
Så när det var vid appellerna så kunde man gå fem minuter efter appellerna och prata smyg.
Och hon jobbade vid tågarna.
Hon jobbade?
Där som tågarna kom in.
Och de gjorde rent.
Alltså de döda och bröd och allt som var i vagonerna.
Tyskarna har alltid värdesaken, då har de tagit hand om.
Och så när hon kom varje gång så frågade jag henne "Har du inte sett mamma?"
"Har du inte sett mamma i renhet med min syster?"
"Har inte du träffat dem?"
Och hon bara klappade mig varje dag och gav mig lite gammal bröd.
Och tack vare henne som jag inte har hungrat faktiskt den tiden.
Och så klappade hon mig på kinden och smekte mig.
Och sa ingenting.
Varje gång när jag frågade om mamma så smekte hon mig och svarade ingenting.
Och plötsligt, vi gick till Telefall till fälten och jobbade.
Och vi grävde antagligen vegar, jag minns inte.
Men vi hade skottkärrar och spade, alla.
Och så man fick sjunga förstår du, därför att tyskarna begärde att man ska göra det.
Och kunde de slå där borta så slog de den som hade otur som fick allt mer.
- Såg du när de slog? - Ja visst, jag fick också.
Därför trodde jag hela tiden att jag har ont i bakhuvudet.
Att jag fick med gummi, du vet.
För utan vidare, om det bara blinkade på sidan eller någonting.
Om det passade inte för dem hur du tittar, då slog de.
- Vem slog? - Alla tyska blockkassister.
Och tyskarna, de som räknade och de som passade oss.
Men de stod vd när vi jobbade eller när vi gick så stod alla tyskar vd och följde oss.
Och hade alltid gummibataleon och så.
De hade gevär, vad heter gevär på svenska?
- Gevär. - Gevär, så tyska heter det också.
- Hur länge fick ni jobba? - Sen fick vi soppa som var ingen.
Men vi var hungriga såg vi, för det mesta med kolrötter i.
Det minns jag så väl.
Den tiden i början var det tjockare soppa och sen minskade det vattningar och vattningar.
När de hade mindre råd.
Sen blev det plötsligt en dag, och det har varit väldigt viktigt för oss.
Att vi har hållit väldigt ihop från samma stan.
Människor, vänner, vi har hållit ihop.
Den gruppen var vi kanske 50-tal.
De andra tog de på sidan och gasade om varandra.
De har plockat ut de som var arbetskunniga.
De andra kanske från samma stad hamnade i en annan barack, för de kom i en annan transport.
Inte samma som jag.
Men vi har hållit väldigt ihop, kanske 50 stycken.
Vi var alltid ihop i den baracken.
Var vi en gick så stod vi tillsammans.
De skulle säga att vi ska gå och tatuera oss.
Gå i kö så var vi också tillsammans.
Plötsligt stod vi i kö, och jag kanske hade redan ett 20-tal framför mig.
Plötsligt kom en tysk och någon och sa "Ja, vi behöver folk" antar jag.
"Att vi måste ta någonstans från Auschwitz bort."
Det tog inte mer än tio minuter så var vi toget redan.
Vi hade ingenting att bära med oss.
Så vi åkte alla från min stan och hållit ihop.
Därför fick jag ingen nummer.
Det var så mycket folk, man hann inte göra så mycket tatuering.
Jag vet inte om jag ska kalla det en tur eller otur.
Att jag kom fort därifrån, från Auschwitz.
Att jag var inte så länge där.
Hade du några smärtsamma minnen från Auschwitz?
Nej, bara den att de har slagit väldigt mycket folk.
Och sen smärtsamma minnen att jag visste att jag inte hade mamma.
Men jag ville aldrig tro på den.
Först och främst fick jag med mig samma pulver i maten från första dagen.
Vi hade ingen aning om det.
Den smärtsamma minnen har jag sådant.
Där i baracken föddes bebisar.
De var gråsässa. Och de gråsässa kvinnorna har de inte skickat igång skrammaren.
De har låtit föda barnet.
Och då tog de barnet ifrån dem.
Eller på experiment dödade de barnet.
Och det minns jag att de skrek mammorna.
Hysteriska var de.
Att den också stannade i mig. En sån här väldigt, väldigt smärtsam.
Såg du när de kom och tog barnet?
Ja, det såg jag. Två gånger.
Vem gjorde det?
SS-kvinnor.
Om det var en SS med.
Det gjorde de.
Vad hände med mammorna sedan?
Sedan åkte jag från Auschwitz.
Då var hon inte med mig, kanske som jag minns.
Men nästa steg var också som Gelsenkirchen.
Då hamnade jag från Auschwitz till Gelsenkirchen.
Också baracker, men det var inte från Tegel eller från Tyg.
Vad heter den nu?
Det var barackar, men det var från...
Tegel?
Nej, det heter inte barackar.
Det heter för tystnad, du, tältar.
Stora militärtältar.
Och där sov vi.
Hur blev ni transporterade?
Med tåg.
Hur lång tid tog det?
Det minns jag inte.
Hur lång tid, men det var bombarderat fram och tillbaka.
Tältarna var väldigt bra utrustade.
Det var bättre än Auschwitz.
Det var väldigt bra jämförelse med Auschwitz.
Maten var bättre, sopporna var tjockare.
Och vi fick gå och jobba vid ett central.
Där fick vi jobba och byggde, reparerade scener och sånt.
Och där har jag också en minne som var född.
En mamma som föddes, bebis och tåg.
Och det minns jag väldigt bra, att hon blev alldeles stockig.
Det minns jag.
Sen var vi där också inte så länge.
Så tack vare den att min stan vd vi har hållit ihop
så också frågade, vem vill åka till Essen?
Till en annan fabrik.
Då diskuterade vi vd alla vänner.
Ska vi åka? Ska vi inte åka?
Vad ska vi göra?
Så bestämde vi alla vd, alla kompisar och alla vänner att vi åker.
Så vi åkte till Essen från Gelsenkirchen.
De sa då kommer ni jobba i en fabrik.
Och det alltid hörde man något positivt att vi bestämde oss att vi åker.
Men det var också en öde.
Jag tror också mycket på öde, den som sker så sker.
Så det hjälptes ingenting.
Det var meningen att vi ska åka därifrån.
Därför efter två dagar, alla tält och hela tågstation var nerbombat.
Att folk dog för de mesta som hade stannat.
Hur blev ni transporterade till Essen?
Också med tåg.
Så vi kom till Essen, en storstad med en ammunitionsfabrik.
Där hade vi väldigt fina baracker som jag minns.
Men då var det från träd.
Där var det också att vi fick börja en bra mat.
Sen åkte vi med spårvagn till fabrikerna varje dag från morgon till kväll.
Hur blev ni bevakade där?
Allt, hela tiden tyskarna.
Sen var det anlitade förmann i fabriken.
En var jävlig och andra var inte jävligt.
Jag hade faktiskt en tysk som jag ställde mig på en ammunitionsfabrik.
Jag har varit svarvare i den fabriken.
Så var det olika att arbeta.
En tysk som stod bredvid mig tyckte väldigt synd om mig, antar jag.
Han hämtade mig en kam, håret började växa på mig.
Jag hämtade mig en kam, jag hade ingen kam med mig.
Så han alltid gav mig någonting.
Var han tysk?
Ja, han var en tysk arbetare.
Han gav mig när det var deras förman som var en jäkel.
Men du vet, du fick jobba där.
Om du fick stanna en sekund så skrek han, den andra tysken.
Jag var så ledsen och tänkte på mamma och på en.
Mina vänner som var äldre hade ingen systor.
Min mamma sa "håll dig till bankan och till dottern".
Då var jag lycklig och sa "Gud vad skönt att inte min mamma är med mig".
Att jag slipper se hon bli slagen.
Därför hon fick se mig då dela den lilla maten.
De var hungriga.
Vad har man gjort när man satt sig på kvällen?
Man var så hungrig så man har alltid lagat mat.
Du vet, man har lagat i låtsas.
Vi har lagat mat och därför visste jag hur man ska laga mat efter.
Hemma visste jag ingenting så jag lagade inte mat.
Men hon sa den tanten till mig.
"Nu Klari och mamma frågade vad vill du äta Klari? Skulle du äta nu?"
Hon hörde i getto att mamma frågade mig "Klari vad ska du äta kvällsmat?"
Det, det, det, det. Förstår du? Så jag berättade att jag var bortkänt.
Då sa hon den tanten i Auschwitz och i läger som länge.
Hon överledde ända till Bergen-Belsen och där dog hon.
Men när vi kom till den här så svarvade jag och gret.
Jag orkade inte.
Du vet, ta en sån där stor järnbittar och svarva.
Och när jag bad till Gud.
Och jag fattar inte.
Jag bad till Gud, snälla Gud kan inte du göra så att fabriken blir nerbombad.
Jag trodde att när det blir nerbombad så slipper jag jobba.
Och du vet efter fem minuter var flyggan och vi gick till bunker och det var mark.
Fabriken var inte.
Men det hjälpte inte.
Därför då fick vi röja istället, med skottkärra och röja allt varje dag.
Sen spårvagnen blev också nerbombad och sen fick vi gå jättelångt.
Och då mina skor ville börja ta slut och börja komma vintern.
Och då fick vi, vi hade ingen kläder så det en gång gjordes så att gamla kläder som plockade av i Auschwitz.
Så de har skickat till olika läger.
Och det var alla kläder som folk har bärt.
Så kom en transport med gamla kläder förstås till våra läger.
Och jag har sett min klänning på en som jobbade i lägret.
Men min enda som jag hade, mina skor, fortfarande så det är någonlunda.
Men sen när det började komma vintern, då sprack den och då byggde man tidningar, vad man än kunde få runt om fötterna.
Sen fick man också en gammal kappa, en sjal eller du vet med de transporterna.
Hur blev det utdelat?
Utdelat, de såg hur man såg ut, vilken storlek som kastade dem.
Då kastade de ena en kappa, ena en sjal, så man fick nöja sig med den vad man fick.
Och sen blev det likadant igen, att spårvagnen var ner, så fick vi gå flera kilometer.
Det är klart att skorna har inte hållit.
Och sen kom vintern och då började de bombas.
Den barackerna också som vi bodde, då var det med brändbombar, du vet.
Och då fick vi flytta, det var ingen barackar kvar, då fick vi flytta någon källare på samma ställe.
Källare som de har lagt in sängar och britsar och sånt, men droppade in vatten.
Vi hade ingen vatten att trätta sig.
Och då började man få lus, förstår du.
Och då var jag också så ledsen, samma sak blev det hänt, ledsen och gråtit.
Och så fick man mindre och mindre brödskiva.
Så jag avundade de som hade syskon.
Så de var fyra syskon från samma stan, så jag vet namnen.
Två stycken överlevde, de lever i Australien.
Och då delade de varje gång en bit bröd.
När de var fyra syskon så fick de fyra brödbit.
Så varje gång har de delat en brödbit, fyra små bitar.
Och de vede varje smyla, du har fått en smyla mera, sa de till varandra.
Mina är större och dina är mindre, på smylar ved.
Nu får du äta upp smålörna, nästa gång den andra syster.
Men de delade.
Och jag, förstår du, hade en kompis, min bästis som dog bredvid mig i Bergen-Belsen.
Hon heter Margit.
Och vi har försökt att vara som syskon.
Vi själva, två.
Och vi gjorde så, vad vi än hade så delade vi med varandra.
Jag gick ut på gården och så fick vi gräva i smutsen.
Blev vi tjökat vid, där vid baracken, så fick vi lite kolbit eller var det halvrutten.
Eller fick man tag i en lök som var halvrutten.
Så alltid delade vi. Vi var väldigt snälla mot varandra, hon och jag.
Och så låg bredvid varandra. Vi har alltid hållit ihop.
Nu ska jag avbryta för att vi ska byta band.
Undertexter från Amara.org-gemenskapen
www.amara.org-gemenskapen