Vi talade om din pappa och vi är framme till slutet av året 43.
Då var han hemma mycket pappa, så det minns jag att jag hade väldigt bra på alla sätt.
Jag fick inte gå redan i skolan då. Jag skulle gå i högre skola men då fick jag inte gå för vi hade inte gymnasium.
Då skulle vi ha åkt 18 kilometer och då tillåt de redan inte att vi kom in.
Då började det bli roningar, då visste jag att jag var judina.
Då har det börjat, judar får inte göra det, judar får inte göra det.
Då har det som jag minns riktigt blivit robart att en lärarinna skulle komma hem och lära oss lite tyska.
Då kom hon bara några gånger, sen vågade hon inte komma därför att vi var judar.
Det var förbjudet att göra det och det och det.
Då visste jag att jag inte heller trodde att jag hade bestisar som var kristna.
Jag har aldrig hört att de ville vara med mig och att vi har gjort allt tillsammans.
Vi hade det trevligt tillsammans, men den oro var alltid.
Vilka slags restriktioner fick du som barn?
Vilka restriktioner och vilka förbud fanns det för er?
Nej, inte då. Då var det bara att man hört att man inte fick gå i skolan som man ville gå.
Då har man hört att det finns ghetto och sådär, som jag minns.
Sen var det mycket fattiga. Från Polen kom folk till oss.
Då kom jag ihåg att de tog hem mina föräldrar och bjöd dem på middag.
Där var det också många som inte hade leverbröd.
Men jag har aldrig upplevt sådant.
Jag har inte haft det när det var den värsta tiden. Till exempel när man var 94 eller 93 kunde det vara.
En hade kanske inte mörkbröd att äta, och vi hade vitbröd.
Så man gjorde det alltid i smyg.
Mina föräldrar sa "Nej, du får inte gå ut och visa att du har det brödet, att andra ska inte bli avundsjuka".
När började det ändra sig till det mycket sämre?
Jag vet bara att det sämre blev när de hämtade oss judar.
Min pappa har sagt att vi kanske ska fly.
Det går över, det blir inte så allvarligt.
Vi ville fly till Budapest, men vi hann inte.
Vad hände när tyskarna kom ihåg?
Då var det påsk. Den här april för mig, den 20 april i mitt liv.
Jag tycker inte om helgdagar, särskilt inte påsken.
Den är den bitter som förändrade mitt liv.
Kan du berätta vad som hände den dagen?
Påsken var över och min pappa blev inkallad.
16 april 1944 skulle han vara inne i militären.
Arbetsläge, för då hade man inte ungerska militärkläder.
Då fick inte judar ha den.
Då hade han vanligt civilkläd, en gul band och en stjärna.
Det var arbetsläger.
Som det är påsk hos oss judar så var det så att vi hade andra porslen och allt annat.
Som vi började plocka bort och bära upp på vinden och lägga bort till nästa år.
Vi hade ingen aning om någonting.
Men tidigt på morgonen klockan, säkert var det skymningen som knackade på dörren.
Då öppnade man den och då stod där en tysk.
Som min pappas vän som var inte jude men han pratade tyska.
Medeland och Swedde som jag har den här dokumenten som jag har hittat efter 50 år.
Om jag kommer att läsa det så står det ord för ord hur det har varit.
Men jag berättade så sa de att efter tre timmar är de för oss.
Vi måste ta 40 kilo med oss.
Ingen guld, ingen pengar, ingenting.
Bara 40 kilo.
Det var allt och vi ska vara på den skolan som jag har gått.
Det var en jättestor område, gård och så där. Så där får vi samlas.
Så frågade min pappa, men jag är enkallad.
Vad ska jag göra med min familj?
Då sa de du får följa med din familj.
Då var vi redan väldigt nöjda att vi ska vara tillsammans hela familjen.
Min mamma var rätt sjuk i flera öder.
Hon hade lungorna vid och hon var ung men hon har blivit smittad från sin bror.
Det är ett 30-årsålder och den är väldigt lätt smittad.
Fast man har sagt att hon inte ska gå och besöka honom men det gjorde hon ändå.
Så blev hon smittad.
Min mamma var redan väldigt dålig just de här två åren som jag minns.
Men de har förkalkat lungorna på henne redan då.
Hon grät för att mormor bodde annars. Vi fick inte gå och träffa någon.
Vi fick inte röra oss från vårt hus.
Bara åka dit på den gången men då träffade vi alla släktsen som vi hade av vänner.
Alla läkare och apotekare fick stanna den dagen.
De hade inte ersättning så många läkare och apotekare fick stanna.
Fast de var judar.
Därför att de inte hade så många läkare som räckte till.
Det minns jag.
Men sen åkte vi vd med vagnar och med allting.
Det var 18 kilometer till en ghetto som jag har i boken.
Du pratar att ni åkte från skolans gård.
Alla våra vänner, ikkejudar, de kom med saker.
Vad ska vi göra? Och de grät.
Alla.
Det står i den här också som jag läser upp.
De grät faktiskt och de ville inte tro.
De ville komma till skolgården.
Vi var vänner med rektor och rektors fru.
Hon grät och lämnade för oss mat.
Om vi behövde, om vi inte haft tillräckligt med oss.
Till skolgården.
Var skolgården bevakad på något sätt?
Nej, inte särskilt.
Det var bakat med fjäderna.
Men de grät också många vd.
När de kom till oss och låste vår dörr.
Och stängde.
Så lämnade de en blomberat.
De hade blomberat varje judisk hus.
Med allt.
Så de har...
Många som grät vd av den chandelären.
Jag upplevde inte så mycket.
Det var olika människor.
Fanns det någon slags tysk militärpersonal?
Jo, de har kommit vd med varandra.
Och de blev väldigt besviken på folk.
Därför att de har också Polen och någonstans vd.
De hade väldigt stor antisemitismus.
Det hade de hos oss också.
Säkerligen. Bara jag inte...
Vi har inte omgås med de här människorna.
Och då vågade de inte så mycket.
Och jag tror att mindre ställen är...
Större ställen var värre.
Hur gick transporten mellan skolan till gettun?
Jo, med vagnar.
Inte med tåg.
Med vagnar.
Vilka slags vagnar?
Med hästar och troskar också. Massa.
Hur många var ni?
Jag vet inte hur många vi var. Vi var många.
Det var i alla fall en 70-talsfamilj.
Så då var man så upptagen med sig själv.
Med sin familj.
Kommer du ihåg hur du var klädd då?
Ja.
Jag kommer ihåg att jag har fått nya kläder till påsk.
Och det var en klänning som var helväckat.
Och det var röd och blå.
Ruttig.
Med axelflappar på.
Och så höga handsydda skor hade jag.
Då var jag fortfarande inte så. Jag hade höga skor och inte höga klackar.
Hur lång tid tog den resan?
Nej, den resan var inte långt. 18 kilometer.
Men innan vi kom till gettåget, då fattade vi riktigt hur det stod till.
Det var en röda tegelbruk.
Då fick vi ligga på golvet och på madrasser.
Då gick de och jobbade.
Hur såg getton ut från utsidan?
Jag minns inte så mycket. Det var bara en tegel som gator var.
Det var inramat gettå.
Från alla områden, där var det ett större städ som tillhörde ungen.
Och där har man samlat flera tusentals massa.
Från hela området runt om.
Från olika städer, från olika mindre städer, från byn, från överallt.
Det var många tusen där.
Blev ni bevakade där?
Ja, de slog så de gjorde. Det var fruktansvärt.
Min pappa hade en kusin som jobbade i sjukhuset.
Hon var inte riktigt färdig läkare.
Min pappa ville det för de har sagt att unga flickor, tyskarna bryr inte om vilken.
De tar alla.
De var väldigt rädda, mina föräldrar, att de skulle göra illa mig.
Så de har gjort så att jag hamnade i sjukhuset bredvid den här.
Pappas kusin i gettå.
Att jag ska jobba den kallades jobb, men jag hjälpte till faktiskt med sjuka människor.
Jag stod alltid bredvid henne och då hjälpte jag till.
Att det ska bli lugnare, att inte tyskarna kan komma åt mig.
Blev du vittnut av några särskilda händelser i gettån?
Nej, inte särskilt, som jag minns.
De skyddade mig, föräldrarna, att jag ska inte se så mycket som det hände där.
De alltid såg till att jag ska inte ta skada på saker och ting.
Hur var det ställt med maten?
Maten var så att jag inte hungrat i gettå.
Så länge min pappa var där så kunde han alltid skaffa.
Vi hade bra ekonomi och man tog pengar och olika saker ändå.
Fast man stod där borta att man inte får ta med sig.
Varje dag kom det något annat att man skulle lägga bort.
Guld och sådana tog vi inte, det har vi lämnat hemma.
Många saker.
Man var mer rädd, för de har sagt att om du tar något och vågar så mycket.
Örhänger och sådana de plockade, lite tjej och sådana saker.
Men man vågade inte göra emot.
För de har sagt att du blir dödat om du gör något inte som vi vill.
Så det gettå har egentligen börjat, den här riktiga helvete.
Att man var rädd hela tiden.
Jag minns inte hur det har varit, min mamma gjorde ingenting.
De bara satt inne där borta i de här tegelbruken.
Kanske de lagade och gömde maten.
Jag vet inte varifrån det har kommit allting.
- Drog människor i gettå?
- Det gjorde det säkert.
Min mormor och morfar, min farbrors fru och min kusin var med oss.
De blev så...
Som jag minns om då, när vi blivit vagonerade.
Vi var inte så länge i gettå, inte mer än fyra, fem veckor.
Vi kom fram till att de sa att de plockade folk.
Min pappa har blivit inkallad från gettå.
Till slut blev han inkallad till militären.
Till arbetsläger. Vi visste var han skulle åka, det heter Karsova.
Jag vet inte vad det heter på tjeckiska.
Där var centralen för den polska gränsen och tjeckiska.
Den tillhör Tjeckoslovakien.
Den tillhör polska gränsen. Som tyskarna, riktiga SS-män, där har jag sett massa.
Vi har blivit vagonerade och där dog folk.
Inne vid det trångt och inte var toalett och ingenting och mat.
Där dog äldre människor i vagonerna.
Det kommer jag ihåg så väl.
Min pappa åkte i Vegas och vi var vagonerade.
De har sagt att vi ska gå och vi ska ha mycket bättre än vi har nu.
Vi kommer att jobba och vi kommer att få betalt.
Vem lämnade dessa besked?
Det vet jag inte vem, men folk har pratat med det.
Vi visste inte om Auschwitz, ingenting.
Fanns det någon slags judenratt i gettun? Visste du om det?
Nej, jag visste inte.
Alltid när mina föräldrar pratade med andra, när barn var i närheten.
Då ville de att man inte ska veta för mycket.
När startade deportation från gettun?
Omkring i maj. I maj har det startat från oss i gettun.
Jag tror att vi var bland de första.
De dömde den gettun.
Vad hände den dagen?
Jag minns inte hur det var, jag bara vet att vi var i vagoner.
Var det dag eller natt?
Måste det ha varit på natten.
Därför att jag minns inte.
Jag ser framför mig vagonen, hur jag var inne i vagonen.
Min syster, min mamma och alla, att vi ska vara släkten inne i samma vagn.
Mormor och morfar.
Vi var inte så många släkt, bara morfars.
De var utspridda annanstans.
Hur många fanns i varje vagn?
Det var 70-tal va?
Kommer du ihåg hur många vagnar fanns i tåget?
Nej, många.
Men jag minns inte.
Jag minns bara att det var fruktansvärt.
Att jag kunde lägga mitt huvud på mammas knä.
Att hon gjorde sig med svär att jag och min syster ska kunna lägga huvudet.
Och till och med mormor också.
De gjorde att vi ska ha det.
Skönt menar jag att vi ska sova.
När vi kom till den här staden som min pappa var i militären, arbetslägare heter det.
Det var lite fönster med gallrar i vagonerna.
Då sa mamma till mig "Klari, kan inte du titta på den ena sidan och jag ska titta på andra sidan om vi ser pappa?"
Eller någon av hans vänner.
Och så började jag skrika "Mamma, pappa står där!"
Och då visste vi inte vad vi skulle göra. Vi kan inte gå ut, vi var inlåsta.
Hade tåget stannat?
Ja, där stannade tåget för där överlämnade ungrare vagonerna till tyskarna.
Där var gränsen.
Min pappa i alla fall hittade oss vid det för han frågade alla vagnen om vi är med.
Antagligen har de tipsat honom om vi skrek också att han kom fram.
Så han hade spirit att dricka, om man får huvudvärk eller om man mår illa.
Lämna inte bara till oss, att vi ska hjälpa andra som mår inte bra.
Jag kommer ihåg marmalad, men det var inget marmalad, det var stora fyrkantiga bitar.
Och bröd och olika saker han lämnade och tyskarna har tillätt den.
Och så han gret.
Den följer mig vid det hela mitt liv så länge jag lever.
Den här, att den har jag framför mig.
Att han gret och min mamma sträckte handen utifrån den här gallern.
Och så han kysste handen på mamma och bara gret.
Och då sa han, han pratade tyska med min pappa, att han inte får följa med oss.
Han sa också, ni går och jobbar, ni kommer att gå och arbeta.
Och då tyskarna sa nej, men då öppnade tyskan veduvagonen.
Att han ska kunna säga riktiga jo för oss.
Tåget var inte så länge, kanske var det en halvtimme eller så.
Och då stängde dom vagonen igen. Och då kom jag och pappa och mamma.
Men vi visste inte var vi åker. Vi trodde att vi skulle ha brått bättre.
Och då åkte vi och åkte vi och kom vi fram till Auschwitz.
Och det stod bara skyltarna där. Att arbeta, makt i livet.
- Hur lång tid tog den resan? - Jag vet inte, inte många dagar.
- Stannade tåget på vägen? - Ja, det stannade lite här och där.
Antagligen de bjude, men de gav vatten för oss. Eller tömde vedutoletten.
Men från den som var så lyktig, förstår du, och det dog folk i vagnen.
Det hållade man inte. Därför lämnade min pappa den spriten att man ska lykta och tvätta sig.
- Vad gjorde man med de människor som dog?
- De tog ut dom vi inte hann till Auschwitz än.
Men den som dom tog vidut behållde vi släkten. De ville inte lämna ut döda.
- När tåget stannade, öppnade de dörrarna? - Nej, bara lite grann.
- Såg du någonting när de öppnade dörrarna? - Nej, ingenting.
Men när vi kom fram till Auschwitz, då sa dom att hur vi ska bete oss.
Att vi ska gå ner från tåget och inte få ta med oss någonting från vagnen.
Allt fick vi lämna kvar. - Vem sa det?
- Dom som kunde prata tyska eller andra språk, dom som jobbade där också.
Det jobbade många därför dom pratade alla språk. Judar redan jobbade vid tågarna.
- Var det dag eller natt? - Det var dag.
Det var dag när vi kom. Kan inte vara en förmiddag.
Då när vi kom, då har dom öppnat och då sa dom att vi ska ställa oss ner fem och fem i rad.
Alla ska hålla, det var normalt, karar på fem och kvinnor.
Så jag hållde min mamma i handen och min syster i mitten och mamma i mitten.
Och min syster i ena sidan och jag i andra sidan.
Och samma bredvid, mormor och en tant som jag hade.
Och en liten pojke som kanske var fem år.
Så vi ska lämna allting i vagonen, inte ta ut någonting.
Bara så som vi var.
Och då kommer jag ihåg att det var cigarrar, antagligen det var han, Mengele, som hade cigarr.
Och Einstein var också där när jag kom.
Där minns jag ansiktet på honom.
Alltså hur minns jag? Jag minns efter tidningarna som jag såg när jag överlevde.
Båda två, jag kände igen.
Ja, vi ska avbryta nu för att byta band.
Undertexter från Amara.org-gemenskapen
www.amara.org-gemenskapen