אני כאן עכשיו עם דוד שפיגלר, 20 במאי 1997.
דוד, סיפרת לנו על נישואיך.
אתה ואשתך שרדתם גם את המחנות.
רצית לעזוב את יונשפינג וקנית זה עתה דירה.
איפה זה היה? זה לא היה ביונשפינג?
לא. ראיתי מודעה בעיתון על החלפת דירות מסטוקהולם ליונשפינג.
אז אמרתי לאדלה, 'את יודעת מה? אני הולך לענות למודעה'
ולהציע לו את המעבר מסטוקהולם ליונשפינג.
והוא הסכים. עליתי, קיבלתי דירה בטאלקרוגן, שלושה חדרים עם מטבח, דרך סוונסקה בוסטאדר.
ואיזו עבודה קיבלת? עבדת בנורה האמרסברוק, אבל מה קיבלת בסטוקהולם?
עבדתי בנורה האמרסברוק ואז עבדתי בסוונסקה פלאגפאבריקן.
ואז אמרתי שאני לא אעבוד כאן. לא רק אעבוד, אחפש משהו משלי.
אחרי כמה שנים, קיבלתי את הזמן הזה, חסכתי קצת כסף, בלי רכוש,
מזומן נקי, היו לי בערך 16-17 אלף קרונות חסוכים, כסף נקי.
אולי מישהו חולה, אף פעם אי אפשר לדעת מה יקרה.
קניתי את בית הקפה הראשון בפלמטגאטן 4.
הייתי מנקה, הייתי מלצר ראשי, הייתי קופאי, הייתי מנהל רכש, הכל.
הרגשתי די טוב עם זה. אחרי שנה, שיניתי את בית הקפה הזה, מכרתי אותו,
וקניתי קופידו ברוסלאגסגאטן 6, בית קפה, קונדיטוריה.
זה היה הזמן עם מכונות המשחק, הרבה צעירים, הרווחתי סכום כסף עצום.
קניתי וילה גדולה, שישה חדרים ומטבח.
נסעתי ליונשפינג, קניתי את הרהיטים שנמצאים כאן, בפנים, הכל.
מישהו בשם יונסון קנה ממנו את הספה הראשונה שלי.
אמרתי, 'הבטחתי לך, אקנה גדול, אבל אתה צריך לשלוח אותו לסטוקהולם'.
'בסדר, זה לא משנה.'
עשיתי איתו בדיוק כמו שעשיתי קודם. אתה מקבל הכל במזומן, לא שטר אחד או משהו בתשלומים.
באותו זמן, אם רצית מזומן, יכולת להתמקח.
קניתי את המכונית הראשונה שלי מגלוואש, וולוו, גם שילמתי במזומן.
באותו זמן, אני הכתיבתי את המחיר, לא הם, לא וולוו. ככה זה הלך.
וכך זה נמשך. ואז נולד ילדך השני.
כן, היא גם נולדה ביונשפינג.
כן, אשתך, אתה צריך לומר מה שמה היה. אדלה זקס, לבית זקס.
ושני ילדיך? פרידה מריאן, שמה שוורץ. -היא נשואה שוורץ.
היא נולדה ב-48 ביונשפינג.
רוזי קרולה, נקש. נשואה נקש, היא נולדה ב-52.
ורוזי קרולה גרה בישראל.
האם קיבלת עזרה מקהילה יהודית כלשהי?
האם הרגשת שחיפשו אותך מקהילה יהודית כלשהי?
כלום. גם אני לא חיפשתי עזרה.
האם הייתה וידרגוטמאכונג?
קיבלתי וידרגוטמאכונג.
חבריך או חבריך השוודים, האם הם התעניינו במה שעברת?
בסמולנד, כן.
כשאני בחברה שוודית, זה יותר שייצגתי שאני יהודי.
הם צריכים לדעת עם מי הם מתמודדים.
אם הם רוצים לומר משהו, הם צריכים לדעת שיושב שם יהודי.
אני לא מתבייש להיות יהודי.
אבל האם בסטוקהולם לא התעניינו במה שעשית?
ידעתי את זה.
האם זהותך היהודית היום אורתודוקסית כמו כשגדלת?
לצערי לא, לא.
אני הולך לבית הכנסת די הרבה.
ובראש השנה, יום כיפור, אני הולך לאולם של בורנשטיין.
לצערי, הוא חולה.
כל עוד חייתי בסטוקהולם, התפללתי ראש השנה ויום כיפור אצל בורנשטיין.
היית במחנות עבודה רבים ושני מחנות השמדה.
מה לדעתך גרם לך לשרוד? איך הצלחת?
גורל.
אני מאמין בגורל.
החוויות שלך, איך הן השפיעו עליך כאדם?
האם יש לך השפעות מתמשכות מכל מה שחווית?
פיזיות, פסיכולוגיות?
בתחילה, זה היה מאוד פסיכולוגי.
אבל היום, עדיין יש לי צלקות.
באיזו צורה?
לפעמים יכולים להיות סיוטים מהמחנה.
האם יש משהו שאתה רוצה להוסיף לסיפור שלך?
או שיש משהו שאתה מרגיש שלא שאלתי אותך עליו?
הייתה לנו משפחה גדולה מאוד.
יש לי עדיין קשר טוב מאוד עם קרובי משפחתי היום.
יש לי קרובי משפחה מפוזרים בכל העולם.
מצרפת, אמריקה ואוסטרליה.
אנשים שעזבו את פולין?
אחד שעזב את פולין ואחד שנולד שם, בצרפת.
אז עדיין יש לך קרובי משפחה למרות החוויות בפולין.
דוד, תודה שהסכמת לראיון הזה.
תודה.
המספר שלי באושוויץ היה 135098.
זו תעודת הזהות שקיבלנו מיד אחרי המלחמה, מהבריטים.
זה כרטיס רפואי שקיבלנו, והשני הוא התיק.
אתה צריך להראות את זה לרופאים.
את תעודת הזהות קיבלתי ב-19 ביולי 1945.
תעודת הזהות והכרטיס הרפואי הונפקו יחד ב-19 ביולי 1945.
אלה סבתא רבתא וסבא רבא שלי.
איך השגת את הכרטיס?
קיבלתי את זה מקרובי משפחה באמריקה.
לצערי, הם כבר לא בחיים, השוויצרים.
הכרטיס הזה הוא של סבתא שלי מצד אבא. קיבלתי אותו מבן דוד שלי שחי באמריקה.
זו אחותי צימה עם בעלה. קיבלתי את זה מחברה שלה שגרה בישראל.
זו אדלה, גרושתי. קיבלתי את התמונה ב-1946.
זו בתי הבכורה מריאן ובעלה דוד שוורץ.
זה צולם לפני 25 שנה.
אלה רוזי ובעלה ריצ'רד נקאש.
זה נכדי הבכור מיכאל אברהם. הוא בן 24.
זה דניאל, הוא בן 20, שוורץ.
אלה גבי וג'סיקה נקאש. גבי בת 20 וג'סיקה בת 15.