Början på band tre, intervju med David Szpigler, 20 maj 1997.
Du berättade att ni hade åkt, du och Roman Feig hade kört häst och vagn, med förnödenheter till Leslau.
Du hade träffat Jan Godowsky som var trojhändler i din pappas affär, och så återvände ni till Leslau och vad hände nu?
När vi åkte till Leslau åkte vi till Grosshausen.
Där har de sagt att de tar inte emot oss för att de ska packa också, de vill inte ha flyktingar.
Sen fortsätter vi, kommer vi till...
-Åkte ni fortfarande häst och vagn? -Nej, med järnväg.
-Också packat in, precis som öppna järnvägsvagnar. -Många i samma vagn.
Och vi kommer in ända fram, utanför Hamburg, vi åkte förbi.
Då kommer vi till lägret som heter...
-Bergen-Belsen? -Nej, ingen Bergen-Belsen.
Vi kommer till läget, de ville inte ta emot oss, de skickade oss till Bergen-Belsen.
De har sagt att det inte fanns plats.
I Bergen-Belsen träffade jag en SS-man som var en mycket god vän med Kapp-Ignatz.
Jag frågade var Kapp-Ignatz var, han sa att han inte vet. Jag och min bror har sagt till honom, det är min bror.
-Roman Feig var din bror? -Jag har sagt till honom att vi kommer härifrån.
Han frågade varför. Jag vaknade på morgonen i baracken, en på vänster sidan och en på höger sidan, de var döda.
Jag kan inte ligga bland döda människor.
De sa att det var det första bästa jobbetet, så ska vi ta det.
Det tog inte länge, en dag kom han till baracken, jag tror det var barack 72.
Han kom och hämtade oss. Vi hade inget bagage, inte något som bestod av allting.
Han kom in och sa att han ska skicka oss till Hamburg.
Vi kom till Hamburg och vi ska göra bombkommando.
Bombkommando består av de bomber som inte exploderade, vi ska demontera dem.
-Själva kursen gick på tio minuter som en SS-man visade oss. -Som skulle lära er hur man gjorde.
Man tog en skiftnyckel och vred den till höger sida, inte till vänster.
Vänster stängde man, till höger sida sen, så att man inte skulle slå någonting.
Sen slår man den, den är djup, två-tre meter, man måste gräva sig fram. Tändaren ligger där nere.
Man måste sätta upp den på en sån ställning. Så bomben inte ska röra sig. En ska gå ner och lyfta den.
Efter dagen därpå gick vi ner till Hamburg, det var vid som vid Norrmalmstorg eller Stureplan eller något.
Inte en människa, allt var evakuerat, hela området var tomt.
SS och militrästaben vaktade och de skickade in 30-40 personer i den.
Vad gjorde vi? En del jobbade och resten gick att organisera.
-Skaffa fram saker. -Skaffa fram, stjäla, det kallas inte stjälning.
Förs äter vi mat, vad man har vi hittat åt vi först. Sen hämtade vi till de andra.
Vi hittade marmelad, massvis av marmelad, konserv, konfitur.
-Tills idag äter jag ingen mer konfitur. -Du har fått nog.
Jag har fått nog. Så.
-Och ni deserverade flygbomber. Gick det bra eller hände något?
En del gick det jättebra, hela tiden gick det bra, tack och lov.
En bomb kommer jag ihåg, det var någonstans i Hamburg, inte långt från Elbe kanalen.
Tändaren var sned, det går inte att lossa den. Det kom en ung SS-man, han var ungefär min ålder.
Han var inte mer än, 20-22 år. Så han gick ner och tog sin pistol och lade den på golvet.
Jag kom upp. "Är ni alla döda? Ni är saboterade, ni vill inte jobba."
Och vi gick dit. Och den dumma idioten gick till hamnen och tog hammaren och klippte till den.
Han gick till himmelkommando. Vet du hur himmelkommando är det? Upp.
Och så blev det befriat. Han gick, inte vi. Så.
En dag skulle vi gå till jobbet, det var det flygalarm. Vi skulle gå in i en bunker.
Tyskarna byggde sådana runda bunkrar.
Där kom en äldre tysk. Han sa "För jude svinen, finns det ingen plats där."
Så. Det gick vi några kilometer upp i en liten skog. En liten park kan man säga.
Alla tyskarna var där med Schäfer hundarna. Varje SS-man har haft en Schäfer hund.
Första gången jag rädd för hundar, särskilt för SS-hundar, har jag sett dem komma till oss.
Svansar mellan benen och öronen bakom. Och darrade precis som ett löv.
Och den tiden bombarderade de 24 timmar Hamburg.
-Schäfer hundarna hade blivit rädda för explosionen? -Rädda för explosionen, ja.
När de bombarderade Hamburg, nu förstår vad de gjorde.
De slängde först tändbomberna, så det ska bli belyst, staden var dom var någonstans.
Och sen slängde de bomberna. Vilken smäll han. Precis som åskan, men ännu värre.
Det var ingenting. Vi var vana.
Dagen därpå skulle vi gå ner till barracken, tillbaka från jobbet. Vi fick inte gå hem.
-Bodde ni i Bergen-Belsen-lägret? -Nej, vi bodde i Hamburg i ett fängelse.
Utanför Hamburg var det en margarinfabrik, och de träffade ett par bomber.
Och det var eb eldsvåda, margarinet brann.
-Och det här var i början på 1945? -1945, det var i februari.
Hur var behandlingen i övrigt? Ni gjorde ju ett värdefullt arbete. Hur behandlades ni av SS-vakterna?
De brydde sig inte om. De var rädda själva. Och de sov också där borta med oss.
I de andra barrackerna. Mat fick vi inte så bra mat.
Vi fick varm soppa på morgonen och brödet var färdigt. De hade inget själva.
-Så de behandlade er inte bättre för att ni var värdefulla? -Inte någonting.
De slåss också med varandra.
"Neuengamme" heter det lagret. Se det kom lite senare.
Den computer jobbar inte så fort numera.
Det Hamburg-heter till Neugamma, det är lägret.
Så det var i Hamburg-fängelset, tidigare Neugamma-lägret.
Sen när vi skulle gå från jobbet tillbaka så sa de att vi måste rengöra hela vägen.
Ambulanser ska kunna hämta döda, skadade.
-Efter de här bombningarna? -Efter bombningarna.
Det var tur att vi inte gick in. Den bunker var precis som alla döda.
Jag har sagt det här, vi har en gud i Gud hemma. Han sa till tyskar att vi ska inte gå in.
-Och de fick en fullträff? -Ja, det fick de.
Vi kom in. Efter några veckor jobb har de sagt att de ska avlösa oss.
Vi ska ha en annan jobb. Vi ska jobba på en fabrik som tillverkar bomberna.
-Det ligger i Sandposten (Bremen-Farge). -Var det i Sandposten?
Sandposten ligger i närheten av Bremen.
Det var inne i barrackerna byggt i en tunnel.
Vi har inte sett dagens ljus. En månad, två månader såg vi.
Nej, det var en månad. Vi såg inte ljus alls.
24 timmar lyste lamporna.
-Och ni tillverkade ammunition? -Vi tillverkade ammunition.
Vi måste lasta bombarna till ubåtar och skjutsa dem.
De hade inte haft den tiden med dieselolja.
Om de haft dieselolja skulle de flyttat dem med vagn. -Ni sköt dem för hand? -För hand. Det var det viktiga jobbet.
-Att se till att beväpna ubåtarna så de kunde fortsätta. -Ja.
Tre dagar fick vi inget mat.
Inget mat, ingen elektricitet. Det började lysa och stända.
Det sista dagen såg vi alla går i civilkläder.
"Åh, jag är så snäll. Jag har inte slagit dig."
Det kom in en tank.
-En tankbåt? -Nej, en tank.
Inte en båt, en tank.
-Och det åkte omkring läget. -En tankbil?
-Det var inte beteckningen som tyskarna hade. -En stridsvagn.
-Tyskarna hade en kors. -Ja.
Då sade jag till Roman "Jag tror att tyskarna gjort särskilt målat om den och se våran reaktion.Ä
Jag sade att vi inte skulle göra någonting.
Några timmar senare kom det en massvis av tankar.
De rullade sig runtomkring. En i mitten öppnade luckan.
"Den ska aldrig glömma mitt liv." Det om upp en man.
Det kom en man som talade tyska, franska, engelska, ryska, polska, yiddisch.
Inte samma person i alla språk.
"Ni är fria!" Han vänder sig och säger. "Man ska inte ta vapen från SS."
Den som tar vapen är precis som en krigsfånge och blir skjuten. De öppnar alla luckorna och springer ner.
Det var första gången jag har sett Skotten med kjolarna.
-Britiska armén. -Britiska armén.
De fick ordet att de inte skulle inte ge choklad, bara ge cigarretterna.
-Det var i Sandposten? -Ja.
De hämtade in oss från Sandposten till de tyska barrackerna.
Inte ner i tunneln. Uppe i det fria.
Då kom läkarna. Jag träffade en judisk läkare, en engelsman, han talade Yiddisch.
Han sa "Ni får inte äta någonting." Vi var undernärda.
Vi vägde bara 38 kilo. Vi var friska. Vi var undernärda.
Vi åkte bort åtta dagar. Vi skickade oss till andra lägen till Bergen-Belsen, Lübeck.
Vi var där de skulle undersöka oss. De såg på mig. Inget fel.
Ingenting med lungorna Det var bara att vara undernärt. Behövde mat.
Man får inte äta automatiskt. Man får inte äta för fort.
Vad gjorde vi? De sa "Man ska inte äta, vi åt."
Det var såna små färska potatis som växte. De var inte så stora som ärtorna. Lite större än ärtorna.
Som brysselkål. Så stora var de.
Vi tvättade lite rent, kokade den i en kärl.
Vi kokade, åt dem med skal och allt annat åt vi den.
Utan smör, utan nånting.
Sen fick vi kupongerna. Sådan bunt.
Matkuponger?
Det var inget matkuponger. Vi fick en bunt.
En bunt och vi måste lämna den. Då får vi mat.
Det var 10 kilos paket mat.
Och den läkaren sa "Det är fel att de delar ut till sjukdomspersoner. Man ska inte ge dem."
Och då fick jag från honom att alla måste få mat.
Och det var cigaretter, tvål, choklad, smör, konserver och allt.
Jag åt ingenting. Jag orkade inte äta.
Jag vet inte, när man är undernärd kan man inte äta mycket.
Det magen tog inte mer in.
Jag tog bara lite choklad och sen var det slut. Jag kunde inte äta den.
Jag mådde illa.
Fanns det de som blev dåligare?
De fick diarré, Tyfus fick de. Fick de tufys efteråt, och färdig.
Hygien var inte så hundra procent.
Vi såg jättefina ut utan hår, utan nånting.
Varje sak, kan man säga den.
Och sen gick vi till sjukhuset.
Och blev läkare undersökta där då?
Läkare undersökningen. Och så sa läkaren att vi inte ska äta den.
Den var precis inspärrad i den sjukhuset.
Och det var engelsk militär var det den.
Och de skanerade oss.
Och Roman Feik, han hade någonting mörk. De hittade honom på lungorna.
Det var inte farligt sa dem.
Han fick särskilt mat. Han fick mjölk.
Och speciell mat fick han.
Ja, fick vanlig kost. Inte mycket.
Man blir inte hungrig. Fet blir man inte på den maten.
Så du höll ihop med Roman Feig?
Ända ut.
En vacker dag kommer de in, engelsk militär.
Tjugo personer behöver de ha.
Och de jagade Roman Feig, som promenade på gården.
I parken. På sjukhuset.
Och de trodde att vi skulle gå till andra läger.
Andra läger trodde att vi skulle gå till annanstans.
Då gick vi direkt till båten.
Till båten?
Till båten.
Vi kom och såg annan militär.
Men ni visste inte vart båten skulle gå?
Vi visste inte vart vi skulle gå. Vi såg en annan flagga.
Det var när vi kom till Sverige sedan.
I Bernadotte.
Vi kom till Trelleborg.
Och då bodde vi i Centralskolan.
Jag och Roman.
Men på det stadiet visste ni inte att ni skulle stanna i Sverige?
Vi visste ingenting.
Vi trodde att vi skulle gå. Sen ska vi åka bort.
Hade du inte återvändat till Polen?
Aldrig givet. Jag har haft ingenting att vända till Polen.
Du vill inte återvända till Polen?
Vad hade du och Roman Feig för planer då?
Vi tänkte åka till Amerika eller till Australien.
Jag visste att jag hade släkting i Amerika och släkting i Australien.
Men så var ni nu i Sverige?
Sen var vi i Sverige.
Sen kom vi. Det var en lördagskväll.
Hörde vi orkester.
Sen hoppade vi ur de gamla gubbarna.
Hemvärnet
De hade stora gevär.
Det var avstånd.
Svenska folk stod och kom och sa "Hej".
Vi måste stå här. De stod här.
Det var avstånd mellan svenskar och oss i karantän.
Alltid 5-6 meter. Man får inte träffas med dem.
De slängde på oss som om vi var på Skansen.
Choklad och äpple och allting.
Var det våra vänner där?
Ja, just det.
Vi såg det var orkester, så då gick vi in.
Jag hoppade över jag och Roman hoppade över staketet i parken.
Det var en flicka där borta som kunde tyska.
De söker polackerna och polackerna söker oss.
Då blir klockan elva.
De stänger parken.
Då kommer poliserna och hämtar oss till polisstationen.
Sen tar de oss tillbaka till lägret.
Då sa de till mig "Du vet, du får inte gå ut."
Vem har sagt att jag inte får gå ut?
Är jag fri eller inte fri?
Jag är inte fånga mer.
Du ska få straff, så du får tvätta toaletten. Då sade jag "Aldrig i livet!"
Det ska du göra.
Jag är fri man. Jag ska inte göra det.
Och Roman, jag förbjuder dig att göra det.
Då sade han: "De ska skicka oss!"
Vart ska de skicka dig?
Vad är det du är rädd för?
Vem är det du är rädd för?
Du är ingen tysk. Du kan inte gå i krematoriet mer.
Slut!
Jag sa att du ska åka till ett läger som är jättestor.
Det blir en jättestor stad.
Den största staden i Sverige.
Efter två veckor från karantän skickade de oss till Öreryd.
Öreryd ligger i Småland.
Det mörkaste Småland.
Hästra.
Vi åkte buss.
Vi kommer in och det var en barack. Det var norrmännen som bodde förut där borta.
Norsk militär bodde förut där borta.
Sen var vi där borta ungefär i juli och augusti.
Du kom i Juli till Sverige? - Jag kom 20:e Juli till Sverige.
Det var i augusti.
Sen kommer några flickor till lägret.
De behövde Minyan till Gränna.
Det var jag och Roman Feig.
Och några till åkte vi till Gränna.
Utan permission. Vi hade ingen permission.
Vi visste inte om vi hade permission.
Vi åkte Öreryd, Jönköping och Jönköping till Gränna.
Vi kom till Ribbagården, där det skulle vara gudtjänst.
Vem vaktade oss? Polisen kom och hämtade oss.
Det var 500 judiska flickor.
Det kom tio killar som trodde att vi skulle våldtaga alla tio flickor.
Det var hundra flickor.
Vi sade att det var den största gudstjänsten som vi har.
De förstod ingenting.
Då sa vi att vi skulle kunna kontakta Rabbi.
Det var av Rav Löf i Göteborg.
Vi frågade honom om det måste vara tio män till minyan.
Han ringde faktiskt och de sa att det faktiskt måste vara tio män.
Det måste vara det enligt judisk lag.
De vaktade oss precis.
Det var två hemvärner och en man.
Det var Yom Kippur.
Vi hade en siddur.
Då var det Yizkor.
500 flickor och tio män står Yizkor.
Den första Yizkor efter alla.
Det är alla som saknades.
Många svimmade av och blev sjuka.
De hämtade ambulansen och trodde att det var hemskt.
Gränna var det precis. De visste ingenting.
Kom det någon från församlingen i Göteborg?
Ingenting från församlingen.
Vad fick vi från församlingen? Ingenting.
Ingenting från Stockholm.
Så ni firade Yom Kippur då själva?
Vi firade Yom Kippur själva.
Yizkor räknade oss alla judar , mor, far, och syskon.
På det stadiet visste ni inte riktigt vad som hade hänt?
Jag förstod det.
Vi såg det precis.
Den lukten.
Kött lukten och ben lukten.
Din syster du trodde eventuellt att det Reisel.
Hon fanns inte mer.
När fick du bekräftelse på det?
Ja, jag fick en bekräftelse fick jag från en flicka, hon inte lever inte mera, i Israel bodde hon.
Hon såg att hon inte levde längre. Hon gick ut på kollektionen.
Hon var också sjuk.
Så då visste du att hela familjen och hela släkten mer eller mindre var borta?
När vi kom tillbaka till Öreryd...
...hade de skrivit en protokoll, polisen.
Efter att jag hade sökt Svensk Medborgarskap...
... stod det att det var en stor förbrytelse.
Avhoppade från karantän till gudtjänsten i Gränna.
En prick med röda bokstäver skrivit på den.
Du hade ett straffregister.
Då sade jag "Är det det? Är det straff man får om detta?"
Då skrattade alla.
När bestämde du dig och Roman Feig, när bestämde ni er stanna i Sverige?
Vi bestämde oss att stanna. Jag sökte jobb med detsamma.
-Vad sökte du för jobb? -Jag blev sjuk i Öreryd.
Jag fick blindtarm.
När jag kom till Jönköping till lasarettet var det redan inflammerad, då sade doktorn.
"Vi måste med detsamma på operationsbordet."
Läkaren var inte i den tiden som kunde tyska.
Det var flickor som jobbade som hembiträde.
-De kunde översätta. -De översättade.
En sjuksköterska kunde tyska där borta.
När de hade 10-12 flickor som jobbade där borta...
Det kom en enda jude som de inte sett hela tiden.
Vi fick mat och allt.
I den tiden var man mer än en vecka på sjukhuset och liggande.
Efter en operation ligger man två dagar för att inte röra sig nånting.
Sen ska man gå.
Sen träffade jag min fru där borta.
-Ni gifte er så småningom 1946. -Ja, 1946.
-Ni fick barn. -Vi fick två barn.
Två flickor.
-Sen arbetade du i...? -Jag arbetade först i Nyhamnns brygg.
Sen fick vi en lägenhet.
Hon var med flickorna på Norsk motståndsresa.
Hon hette Randi. Hon var från Mos.
-Mos. Fanns det en stad i Norge? -Mos.
Tyskarna sökte henne. Hon kom till Sverige och blev förlovad med en svensk.
Hon var förvaltare på en bostadsrättsförening.
Jag fått en lägenhet, ett rum och kokvrå. Fullt modern!
-I Jönköping. -I Jönköping.
Inget insats. Jag sökte till församlingen.
Då kostade insatsen 800 kronor.
De ville inte ge mig pengar.
Jag jobbade inte.
De ville inte ge mig pengar.
Jag kom överens. Han kunde tyska den mannen.
Då sade han, du får 20 kronor varje månad.
Jag betalade honom.
Jag betalade honom mera.
Efter några månader betalade jag ut insatslägenheten.
-Då hade du hustru, våning och arbete. -Arbete.
Sen kom det ett barn i 1948.
Jag köpte möbler. En soffa. En bäddsoffa.
Barnen började växa upp.
Jag sa till min fru att ett litet samhälle är ingen plats för judar. Vi måste söka en stor stad.
Vi sökte till Amerika.
-Ni ville utvandra till och med. -Amerika eller Australien.
Vi var tvungna att åka till Stockholm.
Och ta plåtarna, man var inte sjuk.
Min fru hade en skugga på ena lungan. Då fick vi avslag.
-Var kom din fru ifrån? -Från Polen.
-Varifrån i Polen? -Częstochowa.
Hon var född i Częstochowa och levde i Bendzin.
-Kände ni varandra före kriget? -Nej.
-Var hennes fläck på lungorna i lägret? -Ja.
Sen bestämde vi oss för att stanna här.
Om vi stannar här måste vi bygga upp den från början, sade jag till henne.
Vi måste göra en budget sade jag. Om jag tjänar kan man säga 100 kronor i veckan-
-måste vi leva på 60.
Inräknat hyra och 40 måste vi lägga undan.
Då gjorde vi så. Sen köpte vi en tre rums lägenhet.
Jag betalade och köpte nya möbler.
Jag frågade hur mycket det kostade.
Han sa att det kostade så pass mycket att jag bara drog ett sträck.
Jag strykte ut den och betalade honom hur mycket jag ville.
Kontant, inte avbetalning. I den tiden gick det bra att pruta.
Då är det slut på band tre.